79 



ersten, ausschlierslich die Fruchtbildung der zweiten Generation 

 zugetheilt. Nur der belaubte Stengel wurzelt; die sporenbildende 

 Generation Zieht ibre Säfte aus geinen. Die Frucht ist meist yon 



viel kurzerer Lebensdauer, als die blättertrogende Pflanze. ä 



Der Gegensatz ist indess nicht so gar schroff als er dem ersten 

 Blicke erscbeint. Die scheinbar unbegrenzte Lebensdaner der blätter- 

 tragenden Moorpflanze beruht nur auf steter Yerjungung.» 



Uttryckssättet i Hofmeisters bägge uttalanden då det taias om 

 ett afbrott i den vegetativa utvecklingen och gamofyten som mos- 

 sornas första generation, kan ju blott ha sin grund i de iakttagna 

 förhållandena. Yi tro dock, att man här finner en antydning om 

 något slags inverkan från Hedwigs och särskildt Nees' uppfatt- 

 ning af mossornas utvecklingsgång, efter hvilken nödvändigt denna 

 utvecklingsgång skulle taga sin början med sporen och afslutas med 

 bildningen af nya sporer. Celakovsky säger också (1877), att han 

 utan vidare föreställt sig, ända till dess Pringsheim ifrågasatte riktig- 

 heten däraf, att den könliga generationen vore att betrakta som den 

 fy logen etiskt första. 



Utan att vidare sysselsätta oss med olika möjligheter att be- 

 stämma generationsväxlingens begrepp vilja vi medgifva, att Hy's 

 invändning kan innehålla det riktiga, att det torde vara oegentligt 

 att tala om generationsväxling, om man uppgifver anspråket på att 

 denna skall vara en växling af (fruktifikativa och propagativa) biont- 

 generationer, som omväxlande framgå ur hvarandra och hvilkas 

 individualitet skall kunna uppvisas. Fråga blir då om huru det i 

 detta hänseende förhåller sig med mossorna. Yi komma härmed till 

 Hy's andra anmärkning. 



Denna går nämligen ut på att visa att sporogonet icke i sin 

 fysiologiska utvecklingsgång visar någon tendens till individualise- 

 ring. Af de olika vändningar, i hvilka Hy ger uttryck häråt, anföra 

 vi följande. »Lors méme qu'il se dégage de Pinterieur des tissus de 

 la plante mére loin de chercher å s'en isoler complétement, son 

 adhérence devient chaque jour plus intime, d'autant que 1'espéce est 

 elle-méme plus élevée, si intime que le ramau fructifére tend parfois 

 å se séparer de la tige principale plutöt que du sporogone qu'il doit 

 nourrir. Le sporogone dont 1'existance reste absolument subordonnée 

 å celle du ramau nourricier, est donc depourvu d'individualité.» 1 



1 1. c. s. 186. 



