De vestlandske fjordes hydrografi 37 
V ce sjovand opløst svovlvandstof ekvivalent (a-e — b) cc o EG 
f- 3; normal tiosulfatopløsning. 
Nu er to gr. mol. svovlvandstof (2H.S) ekvivalent 1 gr. mol. 
surstof (0-), og da 1 gr. mol. svovlvandstof indtar samme volum 
som 1 gr. mol. surstof ved 0° og 760 mm tryk har man (sammen- 
lign kap. IV): 
at der i 1000 cc sjøvand var opløst 2 - (0.11196-f.g- 9) = 
293,92.1-2 ec. HS. 
II. Bestemmelse av den totale svovlvandstofmengde. 
Hvis man bestemmer den totale svovlvandstofmængde i sjøvandet 
d. e. summen av fri og som opløselig sulfid bundet svovlvandstof, 
anvendes en fremgangsmaate lik den som er brukt av Panirzscu 
(48, s. 206). Vandet indsamles og tilsættes reagenser som ved 
surstofanalyserne. Derved bindes det fri svovlvandstof som sulfid. 
Prøven opbevares nu indtil titrering kan utføres. Paa vanlig 
maate tilsættes saltsyre hvorved alt svovlvandstof frigjøres. Nu 
maa dette bestemmes slik at luftens surstof ikke faar virke oxyde- 
rende: I en titrerkolbe fyldt med kulsyre avmaales nøiagtig et 
bestemt volum kaliumbijodat-opløsning av kjendt styrke — ace f--% 
normal tiosulfatoplosning. Ned i kolben heldes Winklerflaskens 
saltsure indhold. Straks utskiller bijodaten sammen med det gjennem 
saltsyren i frihet satte jodvandstof en bestemt mængde jod, ekvivalent 
ace f-=4, normal tiosulfatopløsning. Svovlvandstoffet reducerer nu 
en ekvivalent mængde av dette jod, og overskuddet titreres tilbake 
med tiosulfat. Brukes hertil b cc, saa var der i Winklerflasken opløst 
svovlvandstof ekvivalent (a—b)ee f- =, normal tiosulfatopløsning. 
Kap VE 
Tilførsel, forbruk og fordeling av surstof i sjøvand. 
De faktorer som har indflydelse paa surstoffet i sjøvand, kan 
passende henføres til tre grupper. I den ene er alle de som øker 
surstofmængden, de producerende faktorer. I den anden er alle de 
som minsker, de konsumerende. Den tredie gruppe dannes av de 
processer som har indflydelse paa surstoffets fordeling. Fælles for 
