44 Torbjørn Gaarder 
ton er i nogenlunde ro. Et slikt sted er f. eks. en østerspol 
(efr. 15 og 16), hvor vandet kan avstænges fra fjorden utenfor en 
vindstille dag med sol. 
Den største veksling i surstofmængden baade vertikalt og med 
tiden maa ventes der, hvor der er mest plankton tilstede d. e. hvor 
assimilations- og forøvrig ernæringsforholdene er bedst. For kyst- 
og fjordvandets vedkommende er dette de aller øverste lag, hvor 
der er foregaat en opblanding av saltvand med tilført elvevand. 
I 1900 fandt Hsort (Die erste Nordmeerfahrt des norwegi- 
schen Fischereidampfers , Michael Sars“ 1900, Petermanns Mitt. 
Bd. 47, 1901 og 19, s. 525) at en stor mængde næring vil samle — 
sig der i havvandet, hvor overgangen i specifik vegt er meget stor. 
Her vil der nemlig foregaa en større forandring i synkehastigheten. 
Her er altsaa gunstige levevilkaar særlig for zooplankton, idet or- 
ganiske næringspartikler saa at si akkumuleres i denne dybde. 
JACOBSEN fandt ogsaa (23, s. 17) ,dass eine etwaige Ubersåttigung 
gewöhnlich in der Tiefe liegt wo o am stårksten schwankt*. 
I de vestlandske fjorde er som tidligere nævnt paavist, at det 
rike planteliv er begrænset til de øverste lag som i almindelighet er 
let kjendelige gjennem sin lave saltgehalt paa grund av opblanding 
med tilført elvevand. Der er en tydelig overgang herfra og til de 
saltrikere vandlag dypere nede. I overensstemmelse med dette vil 
man finde at de ,overmættede* vandlag i almindelighet ligger over 
eller nær overgangslaget. 
Det er ikke godt at si hvor den største ,overmætning* i sin 
almindelighet er at paatræffe. Efter H. H. Gran's undersøkelser 
(se f. eks. 13, s. 309) over phytoplanktons kvantitative forekomst 
i overflatelagene av kyst- og fjordvand, skulde man vente den 
største surstofutvikling og ,overmetning“ i omtrent 0—10 meters 
dyp. Dette viser sig ogsaa ofte at være tilfælde i den tid da 
plankton blomstrer (cfr. stationskurver og tabeller). 
JACOBSEN har tydelig paavist, at den ,overmætning* man fin- 
der i de intermediære lag i almindelighet bare kan tilskrives phyto- 
planktons virksomhet. Smaa overmætninger paa op til et par pro- 
cent kan ogsaa fremkaldes gjennem varmeledning, gjennem blanding 
av to vandmasser med hinanden og gjennem varmestraaling fra 
solen; men da der ofte paatrætfes langt større overmætning kan 
denne kun tilskrives phytoplankton (23, s. 17). 
Fra det dyp hvor phytoplankton optrær i størst mængde og 
nedover maa surstoffets daglige periode avta forholdsvis hurtig. Jo 
