De vestlandske fjordes hydrografi 117 
vandet i en fjord utluftes og de meteorologiske forhold (nedbørmænede 
og avkjøling) det foregaaende aar. Liten nedbør og mere effektiv 
avkjøling av vandmasserne i Kysthavets, Hjeltefjords og Byfjords 
øvre lag bevirker en forskyvning nedad og til venstre i isoplethenes 
forløp vinter og vaar. Dette gjelder ikke bare Byfjord, men en- 
hver fjord som i løpet av foraaret faar sit vand utluftet. 
Som det imidlertid tydelig fremgaar av diagrammet i fig. 95 
har isoplethene en typisk periodisitet, som viser at surstotforholdene 
er temmelig konstante i sine variationer fra aar til aar. 
I vandlagene mellem 40 og ca. 100 meter foregaar der utover 
sommeren et sterkt surstofforbruk. Dette gir sig tydelig tilkjende 
i isoplethenes forløp: der opstaar en typisk bøining, som man vil 
kunne gjenfinde i de fleste undersøkte fjorde. Men dybden og tids- 
punktet veksler litt, saavel i den enkelte fjord fra aar til aar, som 
fra fjord til fjord i samme aar. 
I slike fjorde som Mofjord og Radøsund, hvor der ikke 
foregik nogen utluftning av de dypere lag, mangler denne bøining 
av isoplethene. I Nordaasvandet derimot, hvor vi tydelig kunde 
paavise, naar utluftningen fandt sted, har man dette isoplethforløp 
i typisk form. Her satte vi det i forbindelse med en hævning og 
samtidig opblanding av de gamle, surstoffattige vandlag med det 
indstrømmende surstofrike vand. 
Hvor man har at gjøre med indelukkede og blindt endende fjord- 
avsnit som f. eks. Nordaasvandet er forandringene lette at forfølge. 
Ute i de aapne fjorde, med sterke og dype strømme som virker 
utjevnende, er det ikke saa let. 
En anden faktor som ved siden av vandfornyelsen her er av 
meget stor betydning er planktonforholdene. Saafremt et vandomraade 
er rikt paa organismer, vil zooplanktonmængden stadig øke i de 
intermediære lag utover sommeren og høsten. At dømme efter iso- 
plethenes forløp i de undersøkte fjorde synes dette særlig at være: 
tilfælde i lagene mellem ca. 40 og 150 meter. Her vil derfor sur- 
stofmængden avta hurtigere end i de tilgrænsende vandlag. Netop. 
her maa derfor de isoplether, som paa vaarparten gik mot dypet 
først komme frem igjen, og den horisontale surstofgradient maa bli 
stor. Den karakteristiske bøining av isoplethene, ,sløifen*, vil alt- 
saa kunne fremkomme, naar der i en fjord er et rikt plante- og 
dyreliv. Men mangler organismerne, vil isoplethene forløpe meget 
jevnere. Dette er tilfælde i Mofjord og Radøsund, som maa an- 
tages fattige paa organismer. 
