De vestlandske fjordes hydrografi 137 
vand som strømmer ind vaar og forsommer f. eks. i 200 meter av 
omtrent ens surstofgehalt i Byfjord og Osterfjord. Derimot synes 
mægtigheten av de indstrømmende vandlag at være forskjellig, efter- 
hvert som de kommer indover. Paa forhaand kunde man vente, at 
jo nærmere fjordavsnittet ligger kysten, desto hurtigere maa det 
fyldes. Det indstrømmende vand kan derfor til en viss grad sam- 
menlignes med en elv, hvis mægtighet og høide avtar jo længer den 
kommer ind i fjordene. Vandet faar saa at si en faldhøide indover. 
Netop et saa langt fjordavsnit som Byfjord— Osterfjord mellem 
Strudshavn og Hammer maa kunne gi oplysning om dette. Ved at 
betragte diagrammene fig. 84a, fig. 95a og fig. 1176 ser man, at 
de isoplether som er mest karakteristiske for selve vandfornyelsen 
er 6.0-cc-isoplethen ved Strudshavn, 5.9-cc-isoplethen ved Ask og 
5.7-ec-isoplethen ved Hammer. 
I de forskjellige fjordavsnit kan i almindelighet ikke samme oxy- 
gen-isopleth være den mest karakteristiske for utluftningen. Jo lenger 
vandet er trengt ind i fjorden, desto ældre er det, desto mere sur- 
stof er der forbrukt. Følgelig maa talværdien av den isopleth som 
karakteriserer utluftningen stadig synke ind efter fjorden. 
Naar isoplethene danner en ,sloife“, er dette i alm. ensbe- 
tydende med at vandfornyelse og utluftning har fundet sted. Selve 
»Sløifen*s form er avhængig av, hvor hurtig utluftningen foregaar. 
Jo længer tid det tar, desto mere utpræget blir ,,sloifen“, den faar 
en mere og mere langstrakt S-form. 
Av diagrammene over Byfjord ved Strudshavn og Ask Signal 
og over Osterfjord ved Hammer kan vi nu trekke den slutning, at 
vandfornyelsen foregaar hurtigst ved Strudshavn, hvor 6-cc-iso- 
plethen omtrent ikke viser tegn til ,sloife“dannelse. Ogsaa ved 
Ask Signal foregaar vandfornyelsen temmelig hurtig. Derimot viser 
isoplethenes forløp i Osterfjord en typisk. ,sløife*. Dette er altsaa 
et tegn paa, at her gaar der længer tid, før utluftningen av de 
intermediære lag er færdig. 
Undersøkelserne i Byfjord, Osterfjord, og Herløfjord (se 
nedenfor) viser, at det mest avgjørende for ventilationen av en 
fjord er fjordens topografi. Er der bare god og aapen forbindelse 
ut mot kysthavet, vil fjordvandet være godt ventilert helt til 
bunds selv om der er meget brakvand i overflaten. De horison- 
tale strømme faar da anledning til at virke i de dypere lag ind 
efter fjordene. Heri ligger forklaringen til at f. eks. Osterfjord 
er godt ventilert saa langt inde som ved Bjørsvik, mens Herlø- 
