1898] Lofotens og Vesteraalens gabbrobergarter. 11 
-— 
Makroskopisk er bergarten lys graa med større individer af 
hornblende. Af den graalige, mørk finkornige feldspat- og kvarts- 
masse træder der tydelig frem en hel del større lyse, graablaa feld- 
spater, der, da ingen tvillingstribning sees ved lupeus hjælp, er 
mikropertit. 
4 ANdamellit fra Kvalvik. 
Denne bergart maa formodentlig staa i en vis genetisk relation 
til foregaaende, til hvilken den forholder sig som et udviklingspro- 
dukt i sur retning. Mikropertit og kvartsgehalten er næmlig tilta- 
get og plagioklasgehalten aftaget, som følge heraf staar den her- 
omhandlede bergart paa grænsen mellem banatit og adamellit, men 
maa vel nærmest henregnes til sidste type: Hvordan det genetiske 
forhold bliver mellem de tre her omtalte typer fra Kvalvik, faar 
det blive fremtidens sag at afgjøre. Jeg kunde tænke mig, at den 
sidste type dannede hovedmassivet, og at de to andre var grense- 
faciesdannelser; men dette er selvfølgelig ikke mere end en løs 
udkastet formodning. 
Desværre var haandstykket af denne bergart ikke at finde. 
Af præparatet saaes, at mineralerne havde en stribeformet an- 
ordning. 
Mineralerne var: 
Apatit. 
Magnetit. 
Kloritiske omvandlingsprodukter. 
Granat? Et isotropt mineral, der 1 enkelte tilfælde viser en 
tydelig sexsidet begrænsning, og som paa grund af omvandlingen 
er en næsten opak masse. 
Titanit. 
Plagioklas. 
Mikropertit. 
Skriftgranitisk sammenvoxning af flere feldspater. 
Kvarts. 
Flakstadø. 
Flakstadøen er omtrent 108 km.” og er ifølge PETTERSEN 1 
det hele mildere formet end Moskenæsø. HerranD angiver, at 
gabbrobergarterne udbreder sig langs Flakstadøens sydkyst, ved 
Sund, Nufsfjorden og langs Nappstrømmen nordover til Napp. KARL 
PETTERSEN betegner øens bergart nærmest som en gneisgranit, der 
