1898] Lofotens og Vesteraalens gabbrobergarter. 17 
led titanomagnetitrig gabbro, titanomagnetitdiallagit med en liden 
feldspatrest og ren titanomagnetitdiallagit at være forbundne med 
Flakstadøens noget basiske labradorsten. De tre sidstnævnte typer 
har jeg seet i VoaTs præparatsamling, og det forekommer mig 
rimelig, at man her maatte kunne faa en serie, hvor den petrogra- 
fiske overgang kunde følges skridt for skridt. 
Uden at ville gaa nærmere ind paa disse ertsudsondringer, som 
professor VoGT maaske senere vil gjøre til gjenstand for et mere 
indgaaende studium, vil jeg blot gjøre opmerksom paa, at olivinen, der 
er den mest typiske bestanddel i den første serie, synes at mangle 
fuldstændig her, idet jernmagnesiasilikaterne her repræsenteres af 
diallag og i enkelte tilfælde af lidt hypersten. Der forekommer 
ogsaa en del sterk pleochroitisk, brunlig, maaske titansyrerig horn- 
blende. Som stadig ledsager af disse udsondringer bør endvidere 
mærkes den grønne spinel. Denne forekommer, som man af mit 
arbeide over Ekersunds-Soggendalsfeltet vil have seet, ogsaa 1 
dette felts basiske udsondringer, men langtfra 1 den mængde som 
her. Dette hænger vel sammen med den omstændighed, at spinel 
indgaar som bestanddel af selve hovedbergarten paa Flakstadøen, 
medens den savnes i Ekersundsfeltets labradorstene. 
Vestvaagø. 
KarL PETTERSEN mener, at Vestvaagø som de fleste andre 
Lofotøer bestaar dels af gneis og dels af granit. Af eiendomme- 
ligheder noteres: ,Ved Stene og Stamsund træder bergarten frem 
som en særdeles smuk storkornig syenitartet afændring. Denne 
dannes af hornblende med en mørkegraa ortoklas i forbindelse med 
grønlighvid oligoklas.* I modsætning hertil angiver HELLAND, at 
paa Vestvaagø bestaar den sydlige del omkring fiskeværene her 
af gabbrobergarter, saaledes over Balstad, Ure og Stamsund, store 
strækninger langs Napstrømmen paa vestsiden bestaar ligeledes af 
denne bergart, medens grundfjeldets bergarter raader i den største 
del af Borgeherred.* VocT angiver ligedan, at man paa den syd- 
vestligste del af Vestvaagø (fra Balstad til Stamsund) møder oftest 
graagrønne eller brungrønne, feldspatrige bergarter, som nærmest 
bliver at indordne under banatitgruppen. 
De bergarter, jeg har undersøgt fra Vestvaagø, er tølgende: 
1) Monzonit fra Stamsund viser sig under mikroskopet 
at have følgende mineralsammensætning: 
