1898] Lofotens og Vesteraalens gabbrobergarter. Al 
6) banatiter 7) adamelliter 8) graniter, og af gangbergarter og koncen- 
trationsprodukter, 9) diabaser og diabasporfyriter, 10) hypersteniter, 
11) ilmenitnoriter og 12) ilmenititer. I Lofotfeltet har vi imidlertid 
en række af olivinrige led, som savnes i Ekersundsfeltet, olivingab- 
broer, olivinnoriter, forellestene og forskjellige peridotiter. Disse 
led optræder, som det synes, dels som grænsefacies, dels som gang- 
og slireformige koncentrationsprodukter og maaske ogsaa som selv- 
stændige mindre felter. Det maa imidlertid ikke ansees som usand- 
synligt, at man et eller andet sted i Fkersundsfeltets fjeldtrakter 
skulde finde et eller flere af disse led. Olivinrige gangtyper har 
vi i trakterne ved Fkersund i form af olivindiabaser. De ikke saa 
faa gangbergarter, som jeg har fundet og beskrevet fra Fker- 
sundsfeltet, har jeg ikke fundet igjen i Lofotfeltet, hvad der paa 
grund af det mangelfulde materiale er meget rimeligt. Mau hører 
imidlertid ogsaa fra reiser 1 Lofotfeltet beretninger om gange af 
finkornig norit, pegmatitisk norit, diabas, olivinhyperit og erts, 
der viser, åt forholdene ogsaa paa dette omraade maa være analoge. 
Hvad sammensætningen af felternes hovedbergarter angaar, saa 
synes det, efter hvad der foreligger, som labradorstenene i Lofoten 
og Vesteraalen er noget mere basiske, men paa den anden side 
skal det efter meddelelser fra bergkandidat Dann heller ikke mangle 
paa rødlige, næsten rene labradoriter. Magnesiagehalten maa for- 
modentlig gjennemgaaende være høiere i Lofoten, da der her op- 
træder adskillig spinel. 
Efter vor foreløbige kjendskab til forholdene synes labrador- 
stenene ikke at indtage den dominerende stilling i Lofoten og Ve- 
steraalen som i det sydvestlige Norge. 
Regionalmetamorfosen maa kun i uvæsentlig grad have spillet 
ind; men andre mindre trykvirkninger er ofte tilstede, ja vistnok 
hyppigere end i Ekersundsfeltet. Jeg henviser, hvad trykfenomæ- 
nerne angaar, særlig til bergarterne fra Hindøen og fra Hovden. 
Om aldersfølgen ved vi lidet, kun at labradorstenene gjennem- 
sættes af gange af finkornig og pegmatitisk norit, olivinhyperit og 
diabasporfyrit. Sydvestligst i Lofoten optræder et felt af banatiter 
imellem labradorsten og er da formodentlig yngre end denne. Alt 
dette taler til gunst for, at udviklingen skulde have gaaet 1 nogen- 
lunde samme retning her som sydpaa, men hvad vi endnu ved, er 
som sagt ganske lidet. 
Hvad nu eruptionstiden angaar, saa har vi forholdsvis faa di- 
rekte momenter til belysning af denne. Saavidt vides støder de 
