492 Carl Fred. Kolderup. [No 17 
heromtalte gabbrobergarter væsentlig op til Lofotgraniten og maa 
vistnok være yngre end denne. I det sidste har hr. bergkandidat 
THrseEN fundet en grænse mod marmor, der er bleven kontaktme- 
tamorfoseret. * Denne marmor tilhører formodentlig den sandsynlig- 
vis siluriske Tromsø marmor-skifergruppe. Uagtet der naturligvis 
ikke kan være noget til hinder for det modsatte, forekommer det 
mig, at bergarter, der er saa nærbeslestede som labradorstenene 
ved Ekersund og Soggendal, ved Bergen, i Sogn og i Lofoten og 
Vesteraalen skulde staa 1 en nær genetisk forbindelse med hinanden 
og være paa det nærmeste samtidige. For Bergensfeltet har jeg 
ved mine undersøgelser 1 de sidste aar bragt frem adskillige mo- 
menter, som synes at tale for, at de herværende labradorstene er 
brudt frem under regionalmetamorfosen og dannelsen af den gamle 
skandinaviske fjeldkjæde, og for Ekersunds-Soggendalsfeltet synes 
en saadan antagelse ikke urimelig. Nu kan der vistnok være dem, 
som mener, at de her nævnte felter af labradorsten ligger langt 
fra hinanden, saa der af stedlige hensyn neppe kan tænkes nogen 
genetisk forbindelse. I den forbindelse vil jeg gjøre opmerksom 
paa, at Jeg fra Findaas pgd. har seet labradorsten, og at en abso- 
lut sikker, men adskillig omvandlet labradorsten af hr. konservator 
GrizeG er bragt mig fra Nordfjord. Begge disse stenprøver viser, 
at labradorstenene har en større udbredelse langs vor kyst, end vi 
tidligere har havt rede paa, og det er vel derfor rimeligt, at vi 
ved nøiere undersøgelser af vort land ogsaa paa grund af udbre- 
delsen af labradorstenene og ikke blot paa grund af den petrogra- 
fiske overensstemmelse skulde komme til det resultat, at der mas 
være en genetisk forbindelse mellem dem. Det maa ogsaa erin- 
dres, at der baade i Lofotfeltet, Bergensfeltet og FEkersunds- 
feltet optræder gabbrobergarter, peridotiter og surere ortoklas 
plagioklasbergarter sammen med labradorstenene, og at den 
stedlige forbindelse, som vi netop har omtalt, kunde søges i endel 
af de gabbrobergarter og serpentiner, som vi ved optræder i de 
metamorfoserede kambrisk-siluriske lagrækker. Der bør særlig 
gjøres opmerksom paa, at der ved nærmere studier af et par af 
disse gabbromassiver er bragt frem beviser for, at de dels er frem- 
brudte under selve regionalmetamorfosen som f. eks. Sulitjelma- 
feltets olivinhyperiter og tilhørende bergarter og dels ogsaa er 
yngre end den f. eks. Velfjordens og Vefsens basiske eruptiver (jfr. 
Voerts: Norsk marmor). I og for sig vilde det være noksaa rime- 
ligt, at de norske eruptiver med hensyn til eruptionstid væsentlig 
