D, 



et er nu 90 aar siden Harclangerviddens flora for første 

 gang blev gjort til gjenstand for egentlig undersøgelse af nogen 

 norsk botaniker. Det var nemlig i 1812, at professor Cheisten Smith 

 sammen med Schouw gjennemvandrede dette store høifjeldsplateau 

 og derfra hjembragte forskjellige interessante plantefund. Smith 

 tiltraadte reisen fra østsiden gjennem Telemarken, lagde veien om 

 Litlos og steg ned igjen ved Kinservik i Hardanger. Sammen med 

 provsten Hertzbeeg foretog lian derpaa en ekskursion til Haarteig- 

 nuten, under hvilken tur lian gjennemstreifede flere af de i botanisk 

 henseende mest interessante dalsænkninger paa hele Vidden. 



Siden Smiths dage har Hardangervidden hyppig været bereist 

 af botanisk kyndige mænd, som efterhaanden har udvidet vort kjend- 

 skab til denne egns planteliv. Men optegnelserne herom forelaa 

 spredt og i en lidet overskuelig form lige indtil nuværende profes- 

 sor ved vort universitet, dr. F. Wille, i 1880 offentliggjorde en 

 meget interessant beretning om sin botaniske reise over Hardanger- 

 vidden i 1877. I denne af handling, som helt igjennem er baseret 

 paa doktorens egne undersøgelser, leveres tilslut en udmerket grei 

 systematisk oversigt over alle karplanter, som indtil den tid var 

 fundet indenfor hele det nævnte omraade. Man faar derved et 

 temmelig fyldigt billede af stedets vegetationsforhold, saavidt det 

 angaar det høiere planteliv. Med hensyn til kryptogamfloraen stil- 

 ler forholdet sig derimod ganske anderledes. Saavidt jeg har kun- 

 net se, nævnes Hardangervidden nemlig aldrig som voksested for 

 sjeldnere kryptogame planter, skjønt den ifølge sin beliggenhed og 

 geologiske beskaffenhed naturhgvis maatte have adskillige saadanne 

 at opvise. Dette er saa meget merkehgere, som professor Smith 

 i et brev til professor Hoenemann (konf. Ove Dahl: „Breve fra 

 norske botanikere til professor Hoenemann") bemerker, at han fra 

 sin reise medbringer „et læs mosser og lichenes, hvis undersøgelse 

 vil medtage lang tid". Alene Smiths altfor tidlige død kan for- 

 klare, hvorledes et saa righoldigt videnskabehgt materiale kunde 

 forsvinde uden at efterlade sig større spor i den plantegeografiske 



