Johan Havaas. [N"o 



litteratur. Før der var levnet ham tid til at bearbeide og ordne 

 det hele og kun 31 aar gammel døde han under en opdagelsesreise 

 nede i Congo, som et offer for den videnskab, han elskede 

 saa høit. 



Da udbyttet af Smiths iagttagelser over Hardangerviddens 

 kiyptogamflora saaledes helt er gaaet tabt for den menneskelige 

 forskning, og da senere ekskurrenter heller ikke har befattet sig 

 med stedets lavere flora, opstod ønsket hos mig om at kunne til- 

 bringe nogle uger med plantegeografiske undersøgelser oppe i denne 

 vidtstrakte fjeldegn. Med stipendium af Bergens museum havde jeg 

 somrene 1898 og 99 ogsaa den glæde at se dette kjære ønske op- 

 fyldt. Ved siden af at beskjæftige mig med lichenerne og delvis 

 moserne — hvorom vil blive nærmere berettet paa et andet sted 

 — havde jeg da ogsaa anledning til at anstille nøiere betragtning 

 over egnens fanerogamflora. Da disse iagttagelser paa en vis maade 

 kan tjene til at supplere, hvad man tidligere kjender om dette 

 emne, har jeg besluttet at indlevere følgende lille uddrag til eventuel 

 publikation. 



Naar man fra toppen af en af de større fritliggende forhøininger 

 paa Viddens centrale del — f. eks. fra Store-Grannanut eller fra 

 Høgahei — lader blikket svæve ud over omgivelserne, blir det 

 straks paafaldende, hvilken stor forskjel der er mellem terrainets 

 beskaffenhed i vest og øst. I vest, nord og syd har man liggende 

 udbredt for sig et merkeligt, tildels temmelig vildt og interessant 

 bergparti med mange forholdsvis trange dalsænkninger adskilte ved 

 høie fjeldkamme eller fjeldrygge, der hele sommeren igjennem er 

 overstrøede med større og mindre snefonner. Især i sydvest — i 

 partiet omkring Haarteignuten — og i nord — i partiet om- 

 kring Hardangerjøkulen — hæver landskabet sig til og over græn- 

 sen for den evige sne, og der ser det paa frastand ganske koldt og 

 øde ud. Endog saa langt ud paa sommeren som i august maaned 

 ligger isen og svømmer i mange af f jeldt jernene, og elve og bække 

 styrter frem under broer af is og sne. I klare nætter, naar vinden 

 kommer jagende over de store snefonner, af kjøles luftlagene sterkt, 

 og rimfrosten kan da naarsomhelst indtræffe og dække markerne 

 med sit hvidlige slør hge ned i Bjoreidalen. I regnfuldt og uroligt 

 veir falder der ogsaa ofte sne paa toppen af Haarteignuten og især 

 langs kanten af de vældige ismasser, som indbefattes under navnet 

 Hardangerjøkulen. Men til modsætning herimod kan der i stille og 

 solrige dage ogsaa undertiden være ganske varmt, hvilket imidler- 



