1902] 



ni. Studier over bergarterne ved Bergen. 



35 



efter biotit, som flere steder sees uforandret. End\idere haves 

 muskovit og- sericit, og ved krydsende nicoller sees en finkornig 

 detritusmasse, hvori ligger endel individer af ortoklas og kvarts, 

 begge med zikzakformig begrænsning, undulerende udslukning og 

 opspaltning i forskjellige felter. I almindelighed er detritusmassen 

 det overveiende. 



Som det af fig. 14 vil fremgaa, er der meget stoi* forskjel paa 

 graniten over og gneisbergarten under forskyvningsplanet i Homans- 

 Qeldet. Gi-aniten ser paa afstand næsten upresset ud. Gaar man 

 længere østover, enten langs veien paa vestsiden af Munkebotten 



Fig-. 14. 



og Langevand, eller, hvad der ligger i samme strøgretning, opover 

 Munkebotten til Storevand, vil man se, at graniten her ikke er 

 upresset, men tvertimod besidder en udmerket trykstruktur. Som 

 type paa denne bergart kan tåges graniten ved stemmen n. for 

 Storevand. Makroskopisk er bergarten her en presset, lys granit; 

 hvori rød feldspat og graa kvarts danner hovedmassen; men hvor 

 der ogsaa optræder pladeformig udtrukne aggregater af en lys, grønlig 

 glimmer. Ogsaa under mikroskopet sees trykkets virkninger i smaat 

 som i stort. A f mineraler sees ortit med epidot som særdeles smaa 

 korn, glimmer, plagioklas, ortoklas, mikroklin, kvarts og kalkspat. 



