44 Carl Fred. Kolderup. [No. 10 



skifer fra Munkebæksmuget. Denne ligner makroskopisk bergarten 

 fra Fredriksberg, men mangler dens røde øine. Ogsaa mikroskopisk 

 kan den næsten betegnes som identisk med denne bergart. Fig. 16 

 viser os denne bergarts struktur. Individet i midten er ortit med 

 rand af epidot. De to individer med den sterke begrænsning og 

 de fine parallele linier (spalterids) er biotit. Individerne med de 

 par allele striber (tvillinglam eller) er er plagioklas, og de med hin- 

 krydsende striber og linier (tvillingglameller og spalterids er kalkspat. 

 Det øvrige materiale, hvis grænser paa tegningen kun er fint op- 

 trukne, bestaar af opknust ortoklas og kvarts. I de nogenlunde 

 store individer, hvis karakter let kan bestemmes, har jeg for at 

 betegne ortoklaserne indtegnet de uregelmæssige spalterids og for 

 at betegne kvartsen antydet indeslutningerne ved punkter. 



c. Museets øiegranitskiferzone. 



Denne zone strækker sig fra Jægtevigen i n. v. forbi museet 

 og derfra videre mod s. ø., indtil den tilslut taber sig for iagttageren 

 under de løse masser paa Nygaardshalvøen. Da bergarten i sin 

 mest typiske udvikling danner undergrunden for Bergens museum, 

 og jeg her under tilbygningen af museets to fløie har haAi den 

 bedste anledning til at studere den, har jeg opkaldt zonen efter 

 museet, der jo ogsaa ligger saa nogenlunde centralt i zonen. Oie- 

 granitskiferen ved museet er makroskopisk en graalig, finkornig 

 bergart med talrige røde feldspatøine. Varieteterne fra Fastings 

 minde afviger lidt fra denne hovedtype ved at være næsten tynd- 

 skifrige; men det er en gradsforskjel og ingen væsensforskjel. 

 Bergarter af samme type findes ogsaa som linseformige masser af 

 mindre udstrækning i Møhlenpris' glimmerskifere og viser sig da 

 som oftest foldet med disse. Ja først gjennom foldningen af de i 

 glimmerskiferne optrædende granit- og øiegranitskifere kan man 

 bedre forståa foldningen i det hele. I museets mineralogisk-geolo- 

 giske samling findes flere store skuestykker, der yisgy en prægtig 

 foldning. Angaaende flere af disse bergarter maa jeg dog sige, at 

 man ikke med sikkerhed kan afgjøre, om de kirkelig er sedimen- 

 tære eller eruptive. Nogen brudstykkestruktur kan ingen steder 

 paa\ises, men jeg ^il dog ikke udelukke den mulighed, at xi ogsaa 

 her i Bergen sammen med den lyse sparagmit kunde have sterkt 

 pressede øiegneise, der f. eks. svarede til de af Bjørlykke fra det 



