1909] Hjorten i Norge (Ceruus elaphus, atlanticus). 23 



De græsser (om Sommeren) helst fra Daggry til Kl. 7—8 om 

 Morgenen, hviler i Regelen midt paa Dagen, og søger atter Føde 

 fra Kl. 4 til Mørkets Frembrud. Hunnerne (Kollerne) græsser 

 længere end Hjortene. 



I maaneklare Nætter er de urolige, og skifter ofte Opholds- 

 sted. De er idethele forsigtige, uden at være særdeles sky; og 

 bliver sjelden nærgaaende eller dumdristige, saaledes som Elgen. 



Ofte staar do stille og betragter Folk, naar de tror sig ikke op- 

 dagede; men mærker de, at de er iagttagne, forsvinder de lydløst, 

 og hvor de aner Fare, sniger de sig helst bort i Stilhed. Blot 

 naar de bliver uventet skræmte, sprænger de afsted med Larm. 



De springer med Lethed i de bratteste Fjeldsider, men færdes 

 helst i de smale Stier i Bunden af de smaa Dalfører. De gamle 

 Hjorte med de store Horn holder sig helst, hvor Skoven er tættest. 



Med stor Færdighed søger de Dækning, skjuler sig med Lethed 

 i Kratskove, ogsaa blandt lave Enere, hvor de ofte lægger sig ned 

 i smaa Fordybninger, og springer først op, naar man er dem i et 

 Par Meters Afstand. Under Forfølgning lader Hanhjorten helst 

 Hunnen ga a foran. 



Naar de om Høsten nærmer sig Gaardene for at søge Føde, 

 fouragerer de væsentlig om Natten, men ligger om Dagen skjult 

 i Skoven. Moderen tvinger først Kalven til at lægge sig tilro i en 

 Fordybning i Skoven ved at slaa den med Forbenene, inden den 

 selv gaar ned i Indmarken. 



Under Parringstiden brøler Hjorten næsten som en Ko, medens 

 den opsøger Hunnen; udenfor denne Tid lader den sjelden nogen 

 Lyd høre. Hunnen lader undertiden en finere Brølen høre, medens 

 den samtidigt stamper med Forbenene ; de smaa Kalve piber næsten 

 som Hundehvalpe. 



Om Høstaftenerne og Nætterne kan ofte Hjortens Brøl og Skrig 

 høres i lange Stunder ad Gangen, og i en Afstand af et Par Kilom. 



Fiender. Under strenge (snefulde) Vintre lider de ofte af 

 Foder og af Vandmangel. 



I en enkelt Vinter, 1881—82, antoges saaledes et Par Hundrede 

 Hjorte at være gaaede tilgrunde af Kulde og Sult alene paa Hitte- 

 ren; ogsaa Vaaren 1892 fandtes her mange Ungdyr døde. De større 

 Individer ere mere modstandsdygtige, da de lettere kan gjennem- 

 trænge Snelaget, eller stampe Hul paa de frosne Vandpytter.. 



Undertiden forulykker de ogsaa i Isen, eller begraves af Sneskred. 



