1909] En indskrift med ældre runer fra Fløksand i Nordhordland. 19 



øke vanskeligheterne. Ogsaa indskriftens sidste rune a vilde bli 

 uforstaaelig, om der foran denne skulde læses to mandsnavne. 



Det kan saaledes ikke være tvilsomt at laukaR i Fløksand-ind- 

 skriften ikke er et mandsnavn, men plantenavnet „løk". Det forut - 

 gaaende ord lina maa da opfattes paa lignende maate, ikke som 

 mandsnavn, men som appellativet gl.norsk lin n. „lin, linklæde", 

 got. lein „lerred", gl.ht. lin, ags. lin „hør", av en stamme urnord. 

 lina-. 



lina kan formelt være enten nominativ eller akkusativ intetkjøn 

 ental eller den rene stammeform anvendt som første led i en sam- 

 mensætning. Av den følgende belysning av indskriftens indhold vil 

 det med sikkerhet fremgaa, at lina her maa være nominativ, side- 

 ordnet med den følgende nominativ laukaR. Med hensyn til endelsen 

 kan lina sammenlignes med hlaiwa (nom. intetkjøn ental) „grav" 

 paa Bø-stenen (Sogndal, Stavanger amt); jfr. ogsaa horna, = gl.norsk 

 horn akk., paa guldhornet fra Gallehus (Slesvig). 



Naar vi opfatter laukaR som plantenavnet og ikke som et 

 mandsnavn, kommer nidskriften til at beståa av de to ord „lin 

 (og) løk", som begge henviser til vækstriket. Ogsaa i dette for- 

 hold ånder jeg et vidnesbyrd om at indskriften er rigtig forstaat. 



Da laukaR ellers kjendes fra 3 magiske runeindskrifter, hvori 

 ordet alu, al(u) forekommer, er det rimelig at laukaR ogsaa paa 

 bengjenstanden fra Fløksand skal tænkes at ha indesluttet i sig en 

 overnaturlig kraft, saa meget mere som der efter laukaR følger en 

 a-rune, der med sandsynlighet kan tolkes som begyndelsesrunen i 

 det tryllekraftige ord alu, som ellers aldrig mangler i de runeind- 

 skrifter, der indeholder laukaR. Nu er det at merke at der side- 

 ordnet med dette ord „løk" staar en betegnelse for en anden plante 

 („lin") eller for noget av linplanten forarbeidet („linklæde"), som 

 begynder med samme bokstav. Herav tør vi for det første slutte 

 at ogsaa lina i denne magiske indskrift har været ment som et trylle- 

 ord med den samme overnaturlige kraft som linplanten eller linklæ- 

 det var i besiddelse av. Og videre ligger det nær at tænke sig at 

 de to allittererende plantenavne har utgjort en fast forbindelse i den 

 gamle nordiske magi eller kultus, saaledes at vi her kanske tør 

 vente at linde igjen „lin og løk" — enten disse ord alene eller 

 tillike selve planterne (eller noget av dem forarbeidet). 



Gaar vi fra Fløksand-indskriften, som av arkæologiske grunde 

 henføres til 4de aarh., hele 1000 aar nedover i tiden, støter vi ogsaa 



