1909] En nidskrift med ældre runer fra Fløksand i Nordhordland. 31 



oldtidens kulturfolk. Derimot maa jeg la uavgjort det spørsmaal, 

 om løken i nordisk phallos-kultus er at opfatte paa samme maate. 

 Det synes mig ikke urimelig at anta at løkens hellige anvendelse 

 er opkommen i Syden, hvor denne plante spillet en stor rolle som 

 ernæringsmiddel, 1 ) og at den derfra i gudsdyrkelse og magi er trængt 

 nordover, mulig i forbindelse med den høiere kultus av jordfrugt- 

 barhetens guddommelige repræsentant som vi møter i den gammel- 

 germanske Nerthus- dyrkelse og som efter min mening skyldes kultur- 

 paavirkning sydfra. 2 ) 



I Vojsa f)åttr forutsætter ikke blot prosaen, men ogsaa det 

 poetiske uttryk lini gæddr,*) at der ved „lin" menes linduker, 

 ikke selve linplanten eller dele av denne. Det er da rimelig at 

 anta at „lin" i den magisk-liturgiske formel „lin og løk" som vi 

 kjender fra Fløksand-indskriften fra 4de aarh., fra de ældste tider har 

 været brukt om linklædet, som i kultus har rensende og styrkende 

 evne. Den samme evne har efter nyere islandsk folketro „hvidt 

 ubrugt Lærred", idet „forløsningsstenene" (lausnarsteinn) 4 ) ifølge 

 Eggekt Olafsen (Reise igiennem Island 1, Sorø 1772, s. 423) 

 „ skulle forvares i Hvede, og indsvøbes i hvidt ubrugt Lærred og 

 Liknarbælg (Kalve- Amnium)," — „og", tilføier Olafsen, „hvis de 

 ikke behandles paa den Maade, tabe de deres Kraft." 5 ) 



1 ) Jfr. F. Woenig, Die Pflanzen im alten Aegypten, Lpz. 1886, s. 192 ff. 

 Plantenavnet „løk" (gl.lit. huk, ags. leac) viser at løken har været kjendt 



hos de germanske folk, førend de hlev utsatte for romersk kulturindriydelse. Flere 

 løkarter er utbredt over hele Europa. Løken kan derfor være blit dyrket i Nord- 

 Europa uten fremmed indflydelse. Hoops (Waldbåume und Kulturpflanzen im 

 german. Altertum s. 465 ff.) antar at „mindestens eine Allium-Art von den ger- 

 manischen Yolkern schon in der Zeit ihres engeren Zusammenlehens, also in den 

 letzten vorchristlichen Jahrhunderten, kultiviert [vvurde]." Det samme gjælder 

 ifølge Hoops (s. 470) lijnet. 



2 ) Jfr. „Maal og minne" 1909 s. 33 f. Av samme mening er H. Hirt, Die 

 Indogermanen II s. 508 f., 735 anm. 1. 



3 ) Jfr. anvendelsen av verbet gæda i Eddadigtene, hvor det stadig brukes 

 om at utstyre med guldsmykker (gulli, hringum, hahmenjum) og kostelige klæ- 

 der (gæddak [Svanhildi] gulli ok godvefjum Guorunarhvot 16); se Gering, Voll- 

 standig-es Worterbuch zu den Liedern der Edda sp. 371. 



4 ) Jfr. om lausnarsteinn de utførlige oplysninger og henvisninger hos F. L. 

 Grundtvig, Løsningsstenen, Kbh. 1878, s. 47 ff. 



5 ) Meget i moderne overtro som er knyttet til „ forløsnings stenene" — saa- 

 ledes opfatningen av dem som han og hun, hvorav hunnen skal ha en mindre 

 sten inde i sig som den skal føde — gaar uten tvil tilbake paa Plinius Nat. hist. 

 XXXVI 149 — 151, hvor det om aétiterne fortælles at de altid forekommer sammen 



