1909] Eu nidskrift med ældre runer fra Fløksand i Nordhordland. 39 



(manrunar) for hende, men han havde ikke kyndighet nok dertil, 

 og han hadde ristet for hende noget, som hun fik mén av" (kap. 76, 3). 



Her hører vi i en vise, som tillægges Egil, tale om „elskovs- 

 r uner" (rnanrtinar), som en mand har ristet for en kvinde i den 

 hensigt at forføre (glepja) hende. Indskriften bestaar av 10 „løn- 

 stave" (d. v. s. runestave av skjult, dunkelt indhold). 



Saaledes møter vi her for tredje gang 10-tallet i en runeind- 

 skrift av erotisk art. Det var tydelig hensigten med denne at vække 

 elskovslyst ved runeskrevne trylleord, som hadde en vis aphrodisiaca ; 

 under indridsningen blev der dog begaat en eller flere feil, saa ra- 

 nerne fik tryllekraft i motsat retning, idet de paaførte hende en lang 

 tærende sygdom (krom), som ogsaa indvirket paa hende psykisk (jfr. 

 langs of trega). 



Det ligger nær at formode at et av indskriftens ord har været 

 laulcr „løk" ; ti (hvit)løken, som har ydre likhet med mandlige geni- 

 talia (jfr s. 25), virker efter folketroen som et aphrodisiacum (Is- 

 land), og beskytter samtidig kjønslivet mot skadelige dæmoner; saa- 

 ledes har det, som nævnt (s. 23 f.), enkelte steder i Tyskland været 

 skik at brudgommen paa bryllupsdagen maatte bære paa sig hvitløk 

 for at undgaa efterstræbelser av de underjordiske. 1 ) 



Jeg tænker mig da at Egil paa fiskegjellen bl. a. har læst de 

 5 runer lauk R „løk", og at han ved dette ord halvt ubevisst eller 

 for at kunne gi uttryk for en overlegen spøk, som han alene kunde 

 nyde, har latt sig lede til at benytte netop ordet for „løk" i sin 

 omskrivning for „kvinde". Ellers forekommer „løk" i poetiske be- 

 tegnelser for „kvinde" forholdsvis sjelden; foruten lauka lind i Egils 

 saga opfører Egilsson (Lex. poet.) kun lauJca eik og lauka vår (Gisla 

 saga Siirssonar, hg. von F. Jonsson, Halle 1903, str. 4 og 34), samt 

 lauka lofn Sn. E. II, 631. 



I Egils vise maa det være berettiget at lægge vegt paa tin, 

 som ikke gjør indtryk av at være en otiøs tilføielse til launstafi, 

 som digteren har foretat blot for at skaffe stavrim med t- eller for at 

 uttrykke et ubestemt større antal. At 10-tallet i denne strofe har 

 en bestemt betydning, fremgaar nu, synes det mig, av de to nævnte 

 urnordiske magiske raneindskrifter av beslegtet indhold, som ogsaa 

 bestaar av 10 runer. Indre grunde taler saaledes efter min op fat- 

 ning for egtheten av den citerte lausavisa, som sagaen lar Egil kvæde 



*) Jfr. linfrøets kraft til at værne i lignende forhold, idet bruden efter norsk 

 folkeskik vies ved linfrø (s. 32). 



