L 



Av Magnus Olsen. 



Den første meddelelse om runestenen fra Tu i Klepp sogn, 

 Jæderen, gir B. Chr. de Fine i sin beskrivelse over Stavanger 

 amt fra 1745. 1 ) Stenen fandtes da liggende ved væggen av et av 

 husene paa gaarden. Efterat den i nogen tid hadde ligget som 

 gruesten i et ildhus paa gaarden, blev den i 1835 eller 1836 over- 

 ført til Bergens museum, men gik underveis ved mindre omhyggelig 

 behandling i 5 stykker. Disse er nu sammentappet med smaa, løse 

 jernbolter. 



Tu-stenen har været en reist bautasten. Den er 2.15 meter 

 lang, 0.40 m. bred og 0.17 m. tyk oventil; nedentil er den noget 

 bredere (o.42 m.) og tykkere (0.23 m.). 



Stenarten er efter docent dr. Koldeeups velvillig utførte be- 

 stemmelse en amfibolit (hornblendesten), forsaavidt som det i dens 

 forvitrede tilstand kan sees. Denne stenart vites at forekomme i 

 Jæderens fjeldpartier og lindes sandsynlig ogsaa i den ved Tu op- 

 skytende fjeldknaus, som danner Tubakken. To av stenens sider 

 viser f j eldets avrundede dagside. Den har altsaa ligget i overflaten, 

 og docent; Kolderup mener, at den har været naturlig utspaltet eller 

 ialfald saa meget naturlig utspaltet fra f j eldet, at den uten vanske- 

 lighet har kunnet løsnes med meget enkle hjælpemidler. Alt taler 

 for, at stenemnet er fundet paa gaarden Tu eller paa nabogaarden 

 Hauge. 



Paa Tu-stenens ene bredside 2 ) (som gjennemsnitlig er 28 cm. 



*) Se om denne amtsbeskrivelse Ukdset, Akademiske afhandlinger til Sophus 

 Bugge (Kra. 1889) s. 107 f. Det sted hos de Fine, som vedkommer Tu-stenen, 

 er gjengit av Nicolaysen, Norske Fornlevninger s. 300. 



-) Ogsaa den anden bredside hadde ifolge de Fine indhugne figurer, nemlig 

 „en hund, eri.oxe og en buk med andre ukj endelige smaa figurer i lange streger og - 

 slangelignelser." 1 anledning av demie meddelelse oplyser dr. Schetelig (i brev 



