1909] De to runestener fra Tu og Klepp paa Jæderen. 17 



kan fastslaaes som en bestemt type blandt vikingetidens billedfrem- 

 stillinger, og- at den for samtiden har været forstaat som den kon- 

 ventionelle fremstilling' av et kjendt op trin. 



Jeg tror ogsaa professor Gustafson har ret, naar han til samme 

 gruppe regner enkelte smaa guldplater som bare har en figur (som 

 Atlas fig. 49 og 53), naar denne figur typisk viser samme træk som 

 den ene av parret paa de alt omtalte plater. 



Det kunde tænkes at den enkelte plate da maa ha hat sit 

 motstykke i en anden med fremstilling av den anden figur; eller 

 som jeg snarere tror, har den ene figur alene, utført i den vedtagne 

 form, for samtidens betragtning været nok til med nødvendig tyde- 

 lighet at betegne hvad man ønsket at fremstille, og har altsaa paa 

 en maate alene kunnet representere det hele optrin. Fremdeles til 

 den her foreliggende type vil jeg regne et litet kvindebillede fra 

 Upland, som ikke er presset i guldblik, men støpt 

 i bronse; avbildet her som fig. 12 efter Montelius : 

 Kulturgeschichte Sch w edens, fig. 399. Saavel i 

 dragt som i stilling minder dette meget om guld- 

 platernes kvindefigurer. 



Derimot tror jeg ikke det samme om de av pro- 

 fessor Gustafson til sammenligning anførte billeder 

 (Gustafson, 1. c. s. 94, fig. 9 — 11). Ialfald to av 

 disse maa snarere regnes til en anden av vikinge- 

 tidens figurtyper „kvinden med drikkehornet", som 

 er vel kjendt baade fra Gotlands billedstener og fra andre figurlige 

 fremstillinger (se f. eks. Montelius: Kulturgeschichte Schwedens 

 fig. 539). 



Billederne paa Tu-stenen synes at fremstille samme scene som 

 vi har studert paa de smaa guldplater. Der er en mand og en 

 kvinde, begge i det samme særlig for mandens vedkommende meget 

 karakteristiske kostyme som guldplatenes figurer; manden er skjeg- 

 løs og har kortklippet haar. Paa grund av den enkle utførelse i 

 den haarde sten mangler alle enkeltheter, og figurenes armer er 

 ikke antydet. Dog er utførelsen fuldt saa tydelig og karakteristisk 

 her som den er paa de daarligere av guldplatene. 



En væsentlig indvending mot denne opfatning, at ville identi- 

 ficere Tu-stenens fremstilling med kjærlighetsscenene paa guldplatene, 

 kunde synes at ligge i de to personers stilling til hverandre. Paa 

 stenen staar de to ikke vendt mot hverandre, men stillet den ene 

 over den anden og begge vendt til samme side. Jeg tror dog ikke 

 at denne indvending er av væsentlig betydning. 



