„Den vilde kratbevoksede slette høiere op mod Grindeim kirke 

 er at anse som en hedensk kirkegaard. Man vandrer mellem lutter 

 gravhøie. " *) 



Som biskop Neumann ved et kort besøg i 1825 saa dette ud- 

 strakte gravfelt, laa det endnu indtil ifjor næsten urørt efter hen- 

 imod 80 aars forløb. Faa steder i vort land har det 19de aarhun- 

 drede gaat mere skaansomt henover gamle gravminder, og sjelden 

 har vel den hedenske ærefrygt for gravfreden strakt sin beskyttelse 

 saa langt ned i tiden. Denne respekt for de dødes hvilesteder, 

 som er saa fremmed for vore kristne kirkegaarde, har her været 

 meget sterk lige til den seneste tid. Da stiftamtmand Christie i 

 sin tid ønsked at lade nogle af haugene undersøge, blev det neg- 

 tet af eierne uden anden grund end den nedarvede frygt for at 

 forstyrre gravhauger, og saa sent som i 1895 synes lignende fore- 

 stillinger at have gjort sig gjældende. Professor Rygh søgte da 

 at foretage en undersøgelse, men stødte paa vanskeligheder, fordi, 

 som en af bønderne sagde mig iaar, „vi endda dengang var mere 

 rædde om haugene vore". Der var heller ikke i løbet af det sidste 

 aarhundrede indkommet til museerne mere end et eneste fund fra 

 den hele gravplads. 



Efter dette er det noget overraskende, at langtfra halvdelen af 

 haugene har haadd vor tid i en nogenlunde uskadt forfatning. Al- 

 lerede ved det første overblik over feltet ser man ved de neste 

 spor af gamle gravninger, og ved undersøgelsen viser det sig, at 

 selv mange af de tilsyneladende urørte røser har været plyndret 

 før. I sidste tilfælde — naar altsaa røverne har gjort sig den 

 umag at restaurere haugen efter endt arbeide — maa plyndringen 



*) Biskop dr. J. Neumann: Bemerkninger paa en reise i Nordkordlelm, Sønd- 

 hordlehn, Hardanger og Voss 1825. Budstikken VII, no. 41 — 46. 



