0. J. Lie-Pettersen. [No. 11 



forhold til den -sparsomhet!, hvormed den ellers er observeret paa 

 Vestlandet. 



Med hensyn til Sparre-Schneiders anførsel af Bergen som 

 nordgrænse for arten, saa maa jeg her henvise til min i Bergens 

 museums aarbog (1897) publicerede afhandling over lepidopterfaunaen i 

 Lærdal i Sogn, hvor arten opgives som sikkert observeret, hvilket 

 formentlig maa have undgaaet Sparre-Schneiders opmerksomhed. 

 Desuden kan rubrikken for Stavanger amt nu ogsaa udfyldes, da 

 jeg i en privat samling har seet et meget smukt han-eksemplar, 

 der opgaves at være fanget i Stavanger nærmeste omegn. 



Sammen med G. rhamni fløi under mit ophold paa Tysnæs 

 ogsaa Pieris napi L., af hvilken det rykkedes mig at fange et enkelt 

 stykke, en ganske frisk han. Den var dog sparsomt forhaanden 

 og observeredes kun i et forholdsvis ringe antal individer blandt 

 G. rhamni, næsten kun paa Taraxacum og Cardamine. 



Arten har i en række af aar ikke været at se ved Bergen. 

 Først vaaren 1900 begyndte den atter at vise sig, og i aarene 

 1902 — 03 fløi den paa enkelte steder, f. eks. i Bergens museums 

 botaniske have, i et ikke ganske ubetydeligt antal; i 1904 saa jeg 

 kun et eneste eksemplar her. 



Den tredie af de mere interessante rhopalocerer fra Tysnæs 

 var Vanessa antiopa L., som var ganske godt repræsenteret paa 

 sil j erne og ofte observeredes flyvende paa de med løvskog bevok- 

 sede skraaninger saavel ved Onarheim som paa øens vestside ved 

 Fladerager. 



Af de øvrige 5 arter er Lasiocampa quercus L. og Dasychira 

 facelina L. kun fundne som larver og er som saadanne ogsaa kon- 

 staterede paa andre steder inden det her behandlede omraade (Askø 

 [L. quercus] og Radø [Das. facelina]). 



I det jeg gaar over til at omtale mine fund i den yttre del af 

 skjærgaarden i den forløbne sommer, maa jeg gjøre opmerksom 

 paa, at udgangspunktet for mine ekscursioner i 



skjærgaarden ved Feief jorden 

 ligger paa den nordvestlige ende af Radøen, hvis naturforholde i 

 alt væsentligt kan ligestilles med forholdene ude i den egentlige 

 „Øigarden", der danner den ytterste ørække paa Bergens-kysten. 

 Den sydøstlige del af Radøen viser derimod mere overensstemmelse 

 med de i det foregaaende nævnte øers naturforholde, om den end 

 maa betegnes som gjennemgaaende mindre skogrig. I tidligere tid 





