19041 Entomologiske bidrag til skjærga ards faunaen i det vestlige Norge. 7 



var største-delen af øen dækket med frodig- naaleskog, der strakte 

 sig helt ud til den nordvestlige ende ved Feief jorden, hvor nu kun 

 de talrige rødder og stubber i torvmyrene vidner om den fordums 

 herlighed. 



Med skogens forsvinden har ogsaa efter al sandsynlighed klimaet 

 undergaaet betydelige forandringer, som igjen maa have øvet ind- 

 ilydelse paa den almindelige fanerogame flora og derigjennem paa 

 insektlivet i dette strøg, som nu ligger aabent for havvinden og 

 den stadige træk og kjøling fra de aabne fjordgab. Løvtrærne 

 er kun paa de luneste steder istand til at frembringe stammer, og 

 de fleste spredte rester er nu fuldstændig forkrøblede og busk- 

 artede. 



Paa de mange smaaøer og holmer, som ligger spredt udenfor 

 Radøens nordvestlige kystrand, er forholdene i vegetativ henseende 

 endnu ugunstigere. Ogsaa her lindes endnu rudimenter af busk- 

 formede løvtrær, men største delen af øernes og holmernes overflade 

 er dog kun dækket med de i skjærgaarden almindelige lyngarter, 

 Vaccinktm myrtillus, V. idiginosum, V. vitis idæa, Arctostaphylos 

 ava ursi, Empetrum nigrum, Erica tetralix, hovedsagelig dog med 

 Calluna vulgaris, mellem hvilke der naturligvis ogsaa gror endel 

 græs og Ctørac-arter, som sammen med lyngene maa afgive føde til 

 de faar, som om sommeren har sit beite derude. 



De dyrkede partier paa selve hovedøen frembyder dog selv 

 helt ude ved fjorden ganske gode tumlepladse for de mere haard- 

 føre insektarter. At man — for at holde os til sommerfuglene — 

 ikke herude kan gjøre regning paa at træffe de mere ømtaalige 

 arter af rhopalocererne er ganske selvindlysende. Af pieriderne 

 er saaledes Pieris brassicæ den eneste her flyvende art, og af 

 nymphaliderne er Vanessa urticæ og de to i den etterfølgende for- 

 tegnelse anførte Argynnis-årter efter al sandsynlighed de eneste, 

 man vil kunne paaregne at tinde i denne del af skjærgaarden. 



Blandt satyriderne har vi netop en typisk repræsentant for 

 skjærgaardsfaunaen i den haardføre Satyr us seméle, som nemlig over- 

 alt synes at foretrække de mest øde og golde klippefulde og sandede 

 steder fremfor det mere dyrkede og rige terræn. Denne art var 

 derfor temmelig godt repræsenteret selv ude paa de forholdsvis smaa 

 øer og holmer, hvor jeg stadig observerede den siddende paa de nøgne 

 solbeskinnede berg eller besøgende blomsterne af de almindelige 

 strandplanter. 



