10 0. J. Lie-Pettersen. [No. 11 



men der er herved at merke, at saavel hortorum som latreillellus, 

 efterhvert som vi nærmer os havet, viser en stedse stigende til- 

 bøielighed til at udvikle sine for kyst- og fjeld-trakterne karak- 

 teristiske varieteter, henholdsvis harrisella og nigricans, der som be- 

 kjendt udmerker sig ved en total eller dog overveiende sort behaaring, 

 et forhold, som vi linder igjen ogsaa i andre kyststrøg, for eksempel 

 paa Jæderen, hvor hovedformen af hortorum kun er tilstede i en 

 høist forsvindende mængde ved siden af den dominerende varietet. 



Denne tilbøielighed til afartning i melanotisk retning var dog 

 selv paa de ytterste øer i Feiefj orden paa langt nær saa udpræget 

 som paa Jæderen. De fleste af de forøvrigt ikke meget talrige 

 observerede hunner og arbeidere ^{hortorum og latreillellus var, skjønt 

 kjendeligt mørke, dog nærmest at henføre til hovedformerne, medens 

 melanismen for hannernes vedkommende var saa almindelig, at den 

 vistnok maa ^ betegnes som regel og normalt farvede hanner som 

 undtagelse. 



Hos B. scrimshiranus var jeg ikke istand til at kunne paavise det 

 mindste tegn til afartning, tiltrods for at antallet af de observerede 

 og fangede eksemplarer af alle kjønsformer var meget betydeligt. 

 Ser imshir anus har i det hele vist sig at være en i overordentlig grad 

 stabil art, som paa Jæderens flade lyngmarker saavelsom paa Har- 

 dangervidden og ude i skjærgaarden viser sig i det samme smukke, 

 om rigtignok noget ordinære antræk. 



Det samme gjælder ogsaa i det væsentlige om terrestris, som 

 ogsaa overalt paa Vestlandet viser en stabilitet, der ellers ikke er 

 almindelig blandt humlerne. 



Smithianus synes i sin optræden paa Vestlandet næsten ude- 

 lukkende at være bunden til skjærgaarden eller i det mindste 

 til de ydre kyststrøg, idet den i alle indre fjordegne efter mine er- 

 faringer ganske mangler eller i det mindste er yderst sjelden. 



Mine erfaringer fra sidstforløbne sommer viser ogsaa, at den 

 bliver talrigere, efterhvert som vi nærmer os til havet, for sluttelig at 

 blive den dominerende humleart i den ytterste del af skjærgaarden, 

 hvor den endog paa enkelte øer næsten har fortrængt enhver kon- 

 kurrent blandt sine slegtninge og praktisk talt raader granden 

 alene. Den maa altsaa betegnes som en skjærgaardens humle par 

 excellense, hvad der er saa meget merkeligere, som den hører til 

 vore mindste, zarteste og smukkest farvede humlearter, og hoved- 

 formens store udbredelse (næsten hele Europa og enkelte strøg af 



