Peter Annæus Øyen. [Nb. 3 



mindre ødelæggelser, alt efter udbruddets mere eller mindre vold- 

 somme karakter og efter mængden af det ved udbruddet opdæm- 

 mede vand. Disse ødelæggelser vilde vistnok til sine tider have 

 antaget endnu større dimensioner end skeet, hvis ikke Rembesdals- 

 vandet ved sin særegne beliggenhed havde optraadt som et udjev- 

 nende reservoir. 



Jeg har ved en tidligere leilighed 1 ), uden at jeg dengang havde 

 havt anledning til selv at undersøge forholdene paa stedet, og uden 

 at jeg havde nøiere kjendskab til fænomenets hele karakter, efter 

 en anden kilde 2 ) angivet, at opdæmningen af den ødelæggende 

 vandmasse havde sin grund i ophobningen af isblokke ved elvens 

 udløb af Eembesdalsvandet. At en saadan opdæmning her til sine 

 tider kan finde sted, kan vel ikke ligetil. benegtes; men eftersom 

 forholdene viser sig at være, vil en saadan opdæmning, som for- 

 resten her vil være af ganske underordnet karakter, efter al sand- 

 synlighed kun bidrage til at forøge Rembesdalsvandets udjevnende 

 karakter. Den sande aarsag har forresten været bekjendt helt siden 

 professor Mttnch's tid, ja sandsynligvis endnu længere, men er ikke 

 desto mindre forblevet forholdsvis upaaagtet. 



Det er forresten meget sandsynlig, at disse oversvømmelser i 

 tidligere tider, om de end maaske var sjeldnere, som de spredte 

 efterretninger synes at antyde, dog antog større dimensioner, og 

 derfor ikke ganske uden grund har indvævet sig i simodølernes 

 sagnkreds. I sagnet om „Ragna hin rike" fortælles ogsaa om en 

 stor oversvømmelse i Simodalen 3 ), og det er slet ikke usandsynlig, 

 at dette var en oversvømmelse, som skyldes et i en fjern fortid 

 stedfundet udbrud af Dæmmevandet. 



Der er især to kjendsgjerninger, som berettiger til den an- 

 tagelse, at oversvømmelserne i ældre tider var voldsommere end nu. 

 Der findes nemlig i Rembesdalsskaakens nærhed sikre mærker, 

 mærker som jeg ved denne anledning ikke skal gaa nærmere ind 

 paa, der antyder, at denne bræ i tidligere tid har havt en betydelig 

 større udstrækning end nu saavel i mægtighed som i længde. Det 

 første af disse forhold vil bidrage til at forøge den opdæmmede 

 vandmasse, det andet derimod til at formindske det nivellerende 

 reservoir — begge vil, som det tydelig sees, være i en eventuel 

 oversvømmelses favør og saaledes bidrage til at øge f de ellers saa 

 meget frygtede ødelæggelser. 



Den første optegnelse som det har rykkedes mig at faa fat i, 

 skyldes professor Munch, der siger, at „ Dæmmevandet ligger saa- 



