Ved mine undersøgelser af de to store vestlandske bræer 

 Folgefonnen og Hardangerjøkelen har ogsaa den ved flere fysikalsk- 

 geologiske eiendommeligheder udprægede Hardangervidde tiltrukket 

 sig min opmærksomhed. De undersøgelser, som jeg selv har havt 

 anledning til at anstille inden dette omraade, er ikke mange ; men 

 de kjendsgjerninger, som den geologiske og archæologiske forskning 

 her har bragt for dagen, er imidlertid af saa stor indirekte betyd- 

 ning for studiet af Vestlandets nuværende glaciale forhold, at jeg 

 alligevel har besluttet mig til at sammenstille de vigtigste af de i 

 literaturen forekommende oplysninger angaaende disse forhold. 



Hardangervidclen udgjør et af Hallingskarven og Hardanger- 

 iøkelen i nord, Sørfjorden i vest, Røldal og Haukelifjeld i syd no- 

 genlunde vel afgrænset strøg, der, som Munch siger, „er saameget 

 mere interessant, som det Charakteristiske i Plateau-Naturen neppe 

 nogen steds tydeligere træder frem", og hvor „man kan paa en vis 

 Maade sige at Skogshorn i Nord, og Gausta i Syd ligesom danne 

 de kolossale Dørposter til denne uhyre Vidde" 1 ). Hovedmassen af 

 dette strøg ligger 950 — 1250 m. o. h., og plateaunaturen springer 

 vel aldrig mere i øinene, end naar man har anledning til at kaste 

 blikket udover Vidden fra et af de høidepunkter, som danner græn- 

 sen. Har man derimod anledning til at betragte den fra de inden 

 den selv opragende høidepunkter, saa vil man meget snart med Wille 

 se, at det „at kalde Hardangervidden et Fjeldplateau vil dog ikke 

 hjælpe til Forstaaelsen af dens Karakter, som er helt forskjellig paa 

 de forskjellige Steder" 2 ). Det mest iøinefaldende af elet faste fjelcl, 

 som danner Viddens underlag, er forskjellige glinsende og krystal- 

 linske skifere, og med hensyn til dens orografi turde Bbøgg-ek's ka- 

 rakteristik, at den „ danner et bølget lanclskab uclen eller dog med 

 tarvelig trævegetation, med flade brede dalstrøg, hvis fede græs- 

 gange om sommeren for en del nyttes til kreaturbeite, og med lave 

 ofte karakteristisk kisteformecle toppe" 3 ) betegnes som iclethele 

 noksaa træffende. 



