10 Peter Annæus Øyen. [No. 4 



Med hensyn til saadanne høifjeldsfund bør man imidlertid 

 mærke sig Rygh's udtalelse: „paa selve Høifj eldet findes ei sjelden 

 Oldsager som Vidnesbyrd om Befolkningens midlertidige Ophoid der. 

 Saadanne Høifjeldsfund forekomme allerede fra Stenalderen, men 

 talrigst ere de fra yngre Jernalder. Den Art af Oldsager, som uden 

 Sammenligning hyppigst findes tilfjelds, er Pilespidser; det er Jag- 

 ten, mest vel efter Rensdyr, som oftest har ført Folk herop saa 

 langt tilbage i Tiden. Af og til findes ogsaa andre Gjenstande, som 

 vel fordetmeste tilfældig ere tabte af Folk, der have været oppe i 

 Fj eldet. Nylig fandtes saaledes et smukt enegget Sværd høit oppe 

 i Gudbrandsdalsfj eldene, mere end 3000 Fod over Havet. Muligt 

 kan dog vel ogsaa en og anden Gang et Menneske, som har fundet 

 Døden under Ophoid paa Fj eldet, i hedensk Tid være blevet begra- 

 vet paa Stedet." 24 ) 



Naar man saa i betragtningen af disse forhold skal indskrænke 

 sig til den egentlige Hardangervidde, saa er der et par momenter, 

 som man ikke maa forglemme: nemlig de middelalderen tilhørende 

 reiseboder og den tidligere langt større rigdom paa rensdyr. 



Gjennem tidernes løb har der gjort sig ganske særegne for- 

 hold gjældende med hensyn til de administrative grænser mellem 

 de her paa forskjellig side af vandskillet liggende bygder. Eidfjord 

 hørte saaledes under Hallingdals provsti indtil 1608, da det blev 

 henlagt under Hardangers, og det var ikke før i 1631, at Valders 

 og Hallingdal blev henlagt under Oslo bispedømme. 25 ) Hvad nu 

 end grunden kan være til denne eiendommelige grænsebeliggenhed, 

 saa anser jeg det imidlertid saa hypothetisk at sætte den i forbin- 

 delse med en ligesaa hypothetisk beliggenhed af indlandsisens sidste 

 rest, saaledes som Hansen 26 ) har gjort, at jeg antager, man helst 

 bør undlade spekulationer af den art, saalænge kjenclskabet til det 

 sydlige Norges glaciale og postglaciale forhold ikke er større end 

 <let nuværende. 



De ovennævnte eiendommelige grænseforhold har imidlertid 

 øvet sin indflydelse med hensyn til forekomsten af hytter paa fjel d- 

 overgangen. I 1632 finder man hos Pedek Olaussen følgende: 

 „oc ere der Boder paa Fieldet, som Folck kanel blifue i om Nat- 

 ten, afT huilcke den ene kaldis Biscopsboe, thi der er ingen Gaard 

 paa Fieldet." 27 ) Om saa disse boder senere er forfaldt, eller om 

 følgende udtalelse: „paa dette Fjeld hverken findes eller mincles 

 saadanne Boder, som Mag. Ramus taler om," 28 ) kun har sin grund 

 i et mindre tilstrækkelig kjendskab til forholdene, har det ikke 



