1894 — 95] Hardangerviddens geolog, og archæolog. forhold. ]_]_ 



været mig mulig at faa fuldstænclig rede paa. Nok er det — fra 

 begyndelsen af dette aarhundrede omtales igjen hytter paa fjeld- 

 overgangen fra Hardanger til Hallingdal, idet Kraft 1822 taler 

 om de „for Reisende opførte murede Jordhytter." 29 ) 



I ældre dage maa rensdyrbestanden paa Hardangerfj eldene 

 have været meget større end nu ; thi Asbjørnsen meddeler, at man 

 paa det sydlige Norges fjeldvidder til sine tider kan se flokke paa 

 tre hundrede, ja paa henimod et tusen rensdyr. 30 ) Ja endnu i 

 1877 kunde man se rensdyrflokke paa flere hundrede dyr. 31 ) Denne 

 større rensdyrbestand vikle ganske naturlig give anledning til en 

 livligere jagt, og det er derfor i og for sig ikke urimelig, at ial- 

 fald endel af stenhytterne ved Finsevand kan skrive sig fra har- 

 dangere, so oi har ligget oppe paa fj eldet paa renefangst. 32 ) 



Det har ogsaa til forskjellige tider været forsøgt at holde tamme 

 rensdyr i de til Hardanger og Hallingdal stødende fjeldtrakter. 

 Saaledes meddeler biskop Neumann i en artikel: „Om de tidligere 

 og de fortiden bestaaende Rensdyr-Kolonisationer i Hardangerfj el- 

 dene", 33 ) at der allerede 1783 var forsøgt indførsel af rensdyr. 

 Disse forsvandt imidlertid efterhaanden, og i 1837 anstilledes et 

 nyt forsøg. Senere tinder man en „ Etterretning om de tamme 

 Rensdyr i Eidfjords Sogn, Gravens Præstegjeld i Hardanger". 34 ) 

 Selv nu for tiden er bestanden af rensdyr i disse fjeldtrakter ikke 

 ganske ubetydelig, idet et par kompagnier har omtrent et par tusen 

 rensdyr. 35 ) 



Her turde det kanske være stedet til at gjøre opmærksom paa 

 nogle faa sagn om en gammel bebyggelse; man maa naturligvis 

 ikke lægge mere ind i dem end, hvad de som sagn betragtet inde- 

 holder. Finsedalen 36 ) og Sysendalen 37 ) skal saaledes i ældre tider 

 ifølge sagn af tildels meget nøgtern karakter have været bebygget. 

 Det samme skal ogsaa have været tilfælde med Helinstrandene 38 ) 

 (VaJders), hvor der nu kun tindes sætre. 



Denne sagnkreds om en ældgammel bebyggelse af enkelte høit- 

 liggende fjelclstrækninger maa ikke sammenblandes med den sagn- 

 kreds, der har indvævet sig som tradition med hensyn til en- 

 kelte bræpartiers oprindelse. Disse sidstnævnte traditioner er af 

 en ganske anden karakter, og fra et geofysisk standpunkt betrag- 

 tet maa de behandles paa en ganske anden maade. At der ogsaa 

 paa et forholdsvis meget tidligt tidspunkt har været øvet en nok- 

 saa streng kritik med hensyn til saadanne brædannelsessagn, vil 

 fremgaa af Hertzberga udtalelse: „Det Sagn. at 7 Kirkesogne skulde 



