1894 — 95] Hardangervidd ens geolog, og archæolog. forhold. 19 



ogsaa skal have været Tilfældet i disses Levetid ; navnlig anføres 

 de store Bræer Oseskavlen og Vosseskavlen, der vel især have væ- 

 ret Gjenstand for Opmærksomhed fordi hyppig befar ede Veie just 

 ligge over disse Skavler. Heraf drages da almindelig den Slutning, 

 at Fjeldtrakterne paa disse Kanter gjennem de sidste Tider sta- 

 digen ere blevne mere og mere fri for Snee. Imidlertid er paa den 

 anden Side ogsaa anført en Omstændighed som modsiger denne 

 Slutning, den nemlig, at da for endeel Aar siden (en varm og sne- 

 bar Sommer) den øverste Rjuv af Oseskavlen, hvorover just Veien 

 til G-rønclalstølen og Urland Pgd. ligger, blev snebar, hvilket Ingen 

 erindrede at have seet eller hørt Tale om, saaes paa Fj eldet 

 saavelsom paa den løse Grus (Grjot) mellem de faste Bergknauser 

 tydelige Spor af Vei. Denne Rjuv har altsaa ogsaa i Forfædrenes 

 Tid været bar engang, og Veien ligget netop som i vore Dage." 93 ) 



Jeg har ved en tidligere anledning 94 ) gjort opmærksom paa den 

 tilsyneladende modsigelse, som synes at ligge deri, at bræerne af- 

 tager samtidig med trægrænsens synken. Jeg har tillige ved samme 

 anledning gjort opmærksom paa, at dette fænomen ikke kan for- 

 klares uden ved at antage, at nutiden er tørrere end fortiden. 



Hvis man nu ved at gaa tilbage i tiden faar en større fugtig- 

 heclsgrad, saa vil ogsaa betingelsen være givet for en rigeligere 

 vegetation, forudsat naturligvis at temperaturen ikke forandrer sig 

 i nogen mærkbar grad til det værre. Ja selv om temperaturen 

 tiltog i mærkbar grad, kunde under saadanne forhold bræerne vokse 

 samtidig med trægrænsens stigen — et forhold der altsaa vilde 

 være det diametralt modsatte af det, som nu tinder steel. 



Ved at sammenligne de kjendsgjerninger, som den archæolo- 

 giske, geologiske og botaniske forskning har bragt for dagen, vil 

 man tydelig se, at de inden Hardangervidden hidhørencle fænome- 

 ner ikke tilfredsstillende kan forklares uden ved at antage en for- 

 andring i klima. Videre fremgaar det tydelig, at en saaclan klima- 

 variation kan spores selv i historisk tid, ja endog følges helt op til 

 nutiden. Nærmere at præcisere længden af de forskjellige varia- 

 tionsperioder lader sig ikke gjøre med de materialier, som den 

 historiske og geologiske forskning for tiden stiller til raadighed. 

 Imidlertid gjør der sig gjældende ikke blot en variationsserie, men 

 to — muligens flere. Den ene serie antydes ved isbræernes oscil- 

 lation, den anden ved trægrænsens. 



Det ligger uclenfor nærværende afhandlings ramme at forfølge 

 forholdet mellem disse variationsserier videre. Det ufuldstændige 



