J_Je i sommeren 1891 paabegyndte undersøgelser over faunaen 

 i de nærmest Bergen liggende fjorde 1 ) har jeg i forløbne sommer 

 fortsat væsentlig efter samme plan, som i min tidligere redegjørelse 

 er angivet. Under søgelserne omfattede denne gang Herløfjo r den. 



Nævnte fjord, der i nordvestlig retning strækker sig som en 

 fortsættelse af Bergensfjorden (Byfjorden), begrænses i øst af Hol- 

 senø og i vest af Askø. I dens nordlige del ligger en del holmer, 

 hvilke sammen med Herlø danner dens grænse mod Hj eiterjorden. 

 For øvrigt mangler den ligesom Bergensfjorden paa faa undtagelser 

 nær holmer og øer. 



Herløf jordens største dybde er i dens sydlige del paa grænsen 

 til Bergensfjorden og opgaar her til 250 — 275 favne. Herfra af- 

 tager dybden langsomt mod nord og gaar noget nord for Herlø- 

 sund op til omtrent 50 favne. 



Bundformationen overensstemmer i det væsentlige med Bergens- 

 fj ordens. Overalt har jeg nemlig fundet, at bunden forholdsvis 

 langsomt sænker sig fra det vestlige land ud mod det store midt- 

 fjordsdyb, hvorefter den danner en temmelig jevn flade, som siden 

 strækker sig nær ind under det østlige land. Her synes fjeld- 

 væggen at hæve sig steilt op fra en dybde af henimod 200 favne. 

 Hermed hænger ogsaa sammen, at man kun paa vestsiden af fjor- 

 den paatræffer s. k. „skaller" eller grunde, af fiskerne vel kjendte 

 som gode fiskepladser. 



Disse skaller er nemlig rygge eller aaser, som dog ikke danner 

 ganske isolerede omraader af bunden. De udgjør nemlig de yderste 

 partier af det af sandig og stenet bund bestaaende undervands- 

 plataa, som langsomt skraanende mod øst strækker sig langs efter 

 det vestlige land, for siden mer eller mindre steilt at falde af mod. 



T ) Om Bergensfjordens faunistiske præg. Bergens mus. aarsberetn. 1891. 



