4 O. J. Lie-Pettersen. [No. 7 
i fjorddistrikterne som bekjendt ofte ved blomsternes svaiende be- 
vægelser gjøres opmerksom paa dyrene, en omstændighed, som en- 
hver erfaren lepidopterolog ved at drage sig til nytte ved fangsten 
paa disse flygtige arter, som ellers i halvmørke ofte er vanskelige 
nok at faa øle paa. Hertil kommer ogsaa, at vinden eller natte- 
trækken ofte er kold og ikke sjelden saa sterk, at insekterne holder 
sig ganske iro. 
Man vil let forstaa, at rhopalocererne paa en saadan lokalitet 
kun kan være repræsenteret ved de mere haardføre arter, da de for 
vinden særlig ømtaalige former her kun sjelden vilde faa leilighed 
til at tumle sig 1 solskinnet. Af plendemeerPRrøsserNr 
muligens mnapi vistnok de eneste arter, man vil paatræffe ude paa 
den flade del af Jæderen, men den første af disse var til gjengjæld 
tilstede i temmelig stort antal. Om mapi er fundet paa Jæderen, 
er mig ikke bekjendt, dens flyvetid falder jo i regelen noget tid- 
ligere paa aaret end mine undersøgelser (juli—august), og den kunde 
derfor jo tænkes at være affløien ved min ankomst. Jeg saa dog 
heller ingen larver af denne art. 
Af lycenider fandt jeg kun de allestedsnærværende L. argyro- 
gnomon og icarus samt den paa tørre bjergige og sandige steder 
almindelige Polyommatus phleas, som selv ikke savnes i Finmarken, 
og som i det sydlige Norge gaar optil over 3000 fod over havet. 
Jeg skulde dog anse det for høist sandsynligt, at ogsaa Thecla rubi 
maa forekomme paa Jæderen, og naar jeg ikke kunde finde den, 
maa dette visselig tilskrives den omstændighed, at artens flyvetid 
i regelen udløber med udgangen af juni maaned. 
De nymphalider, jeg forefandt, tilhører ogsaa velkjendte haard- 
føre arter. NSaaledes gaar Vamessa urticæ paa Vestlandet op til 
henimod 5000 fod over havet og Araynmis aglagja og pales var. 
arsilache naar ligeledes høider, der ligger mellem 35000 og 5000 fod. 
Den sidst nævnte Argynnisart, som jo er en almindelig og velkjendt 
myr-form, fandtes flyvende paa en blødmyr i kanten af en naale- 
plantning, aglaja var derimod almindelig overalt paa engene, saaledes 
som tilfældet er paa de fleste steder i vort land. 
Den bedst repræsenterede rhopalocerfamilie synes at være 
satyriderne, men saa er jo arterne af denne familie gjennemsnitlig 
temmelig haardføre. Af de forefundne arter er Satyrus semele 
allerede tidligere kjendt som en temmelig udpræget kystform, som 
netop i et terræn som Jæderens befinder sig i sit rette element, 
og hvis mangel paa en saadan lokalitet vilde været lige saa ufor- 
