1907] 
Norges  Vestlands  Stenalder. 
57 
Mens  de  specifikt  vestlandske  former  tilvenstre  avtar  i antal 
og’  udvikling’,  tiltar  de  skandinaviske  former  nedover.  Det  er  da 
sikkert,  at  vi  har  lov  til  at  slutte,  at  Vestlandet  i ældre  del  av  yngre 
stenalder  har  ligget  isoleret  fra  den  ahnindelige  skandinaviske  sten- 
alder; kun  6 7o  av  øxematerialet  er  skandinavisk  fra  periode  1 
mens  det  i periode  2 går  op  til  at  bli  dominerende  skandinavisk. 
Hertil  kommer,,  at  der  i periode  2 flndes  en  hel  række  av  skafthul- 
oxer  og  dolke,  der  er  skandinaviske.  Forbindelserne  med  den 
skandinaviske  stenalder  kan  da  ikke  ha  været  så  dårlige;  de  har 
naturhgvis  existeret  bestandig,  men  har  fra  først  av  været  tarvelige 
på  grnnd  av  de  vanskelige  kommunikationer.  Man  skal  betænke  at 
al  færdsel  er  gået  langs  kysten,  da  indlandets  skove  og  høifjeld  har 
stængt  for  forbindelsen.  Dette  har  jeg  omtalt  på  et  andet  sted, 
nemlig  i „Studier  over  Norges  stenalder“  kap.  V.  Når  samfærdselen 
således  ikke  har  git  stød  til  optagelsen  av  de  skandinaviske  former 
i større  grad  før  med  den  tyknakkede  types  tid,  må  dette  bero  på 
ndviklingen. 
Det  turde  kanske  være  berettiget  at  si  nogle  ord  med  hensyn 
til  placeringen  av  vestlandstypernes  øxer.  At  de  alle  falder  i første 
periode  er  temmelig  sikkert.  Der  er  tydeligvis  kun  få,  der  rækker 
ned  til  tyknakket  type,  og  det  er  usikkert  om  virkelig  nogle  av 
dem  tør  sies  at  være  inlluerede  av  tyndnakket  type.  En  sammen- 
ligning er  her  meget  vanskelig,  da  flintøxtyperne  av  skandinavisk 
art  dårligt  lar  sig  jevnføre  med  vestlandsøxerne.  Materialet  og  den 
i forbindelse  hermed  stående  teknik  er  jo  så  væsentlig  forskjelligt, 
at  man  har  vanskeligt  for  at  sammenligne.  Som  exempel  kan  jo 
anføres  smalsiderne  ved  de  forskjellige  typer.  Mens  disse  ved  de 
skandinaHske  typer  jevnt  udvikles  fra  de  spids-  til  tyknakkede  øxer 
er  de  ved  de  vestlandske  øxer  tilstede  i udviklet  form  allerede  ved 
den  ældste  type,  Vespestadtypen  (fig.  21).  Og  videre  sees,  at  f. 
ex.  nakkepartiet  vanskeligt  lar  sig  sammenligne.  Nogen  tyndnakket 
øx  \nl  være  en  undtagelse  og  en  sjeldenhed  at  trælfe  ved  vest- 
landsøxerne. Endelig  vanskeliggjør  eggpartiet,  der  er  avgjørende 
for  et  øxeindivids  udseende,  sammenligning. 
Eækken  fra  Vespestadtypen  og  til  vestlandstypens  gruppe  C 
er  imidlertid  en  ubrudt  udviklingsrække,  og  dette  letter  i høi  grad 
den  kronologiske  fixering.  Det  eneste  svage  punkt  er  som  det 
erindres,  hvorvidt  vestlandstypens  øxer  rækker  ned  til  den  tyk- 
nakkede type.  Det  kan  ikke  sees  at  så  skulde  være  tilfældet;  da 
man  her  har  lettere  for  at  sammenligne  med  skandinaviske  typer,  idet 
