70 
A.  W.  Brøgger. 
[No.  1 
bådformede  øx’s  bedste  exemplarer,  f.  ex.  R.  35.  Man  sammenligne 
således  det  hos  Salin  1.  c.  avbildede  bagre  parti  av  et  udmerket 
overgangsexemplar.  Videre  Muller  109,  hvor  endnu  det  svagt 
rombiske  tversnit  er  bevaret.  Med  denne  fures  igjenvoxen  folger 
den  naturlige  udvikling  av  skaftholJcen  hos  den  bådformede  type. 
Videre  skal  det  bemærkes,  at  tversnittet  hos  mange  av  de  vakreste 
stykker  inden  typen  ikke  er  firsidet,  men  har  bevaret  kauterne 
fra  kobbertypen,  saaledes  at  det  naturligt  er  blevet  tosidet. 
Ved  siden  av  disse  sandsynlighedsbeviser  findes  endnu  et  indi- 
cium,  der  er  ganske  avgjørende : Mens  Icohhertyp en  påviselig  en 
europæisTc  prototype,  findes  ingen  tilsvarende  sådan  for  den  håd- 
formede  type.  Typen  må  således  være  udviklet  selvstændig  i 
Norden. 
Det  er  allerede  ved  den  første  behandling  av  øxerne  av  den 
bådformede  type  klart,  at  disse  ikke  alle  holder  sig  strengt  til  den 
samme  typevariant,  men  at  de  tvertimod  opviser  en  række  forskjel- 
lige nuancer.  Jeg  har  forsøgt  at  skille  ud  disse,  og  det  viser  sig 
at  der  kan  opstilles  3 forskjellige  grupper,  der  i Ausse  tilbageven- 
dende  forhold  skiller  sig  tydeligt  fra  hinanden. 
Den  variant,  der  står  nærmest  kobbertypen,  er  orig.  R.  35, 
med  veludviklet  hiap,  shaftholk  og  rygsøm.  Enkelte  av  disse  har 
også  søm  påtvers,  således  som  orig.  Montelius  96.  Blandt  denne 
variants  exemplarer  findes  de  uden  sammenligning  bedst  arbeidede 
og  vakreste  inden  den  hele  gruppe.  Det  er  påfaldende  ofte,  at 
disse  øxer  er  tildannede  av  sorte,  tætte,  fine  bergarter;  tillige  er 
de  så  fuldendt  slebne,  at  de  til  alle  tider  vil  vække  beundring. 
Det  er  også  ret  ofte  at  disse  fiskes  op  av  indsjøer,  et  bevis  for  at 
de  meget  hyppigt  har  været  benyttet  som  votivgaver. 
Den  næste  variant  er  stykker  som  Montelius  97  og  Muller 
114:  ryg-  og  tversømmene  mangler  som  oftest,  og  i kanterne 
viser  øxen  ofte  en  ndhulet  rand.  Knappen  og  skaftholken  kan 
væa-e  meget  sterkt  udAuklede,  men  er  ligeså  ofte  mindre  udprægede. 
Eggen  har  ikke  noget  kraftigt  ndseende  ligesom  øxen  i det  hele 
taget  ofte  er  spinkel.  Bergarterne  er  ikke  her  de  fine,  sorte,  tætte 
som  fandtes  blandt  den  første  klasse;  de  er  oftere  grove,  og  styk- 
ker ne  er  sjelden  slebne  med  den  store  omhyggelighed  som  ndmer- 
kede  den  ældre  variant. 
Blandt  den  tredie  variants  exemplarer  er  bergarterne  som  oftest 
grove  og  lyse  og  slibningen  ikke  omhyggelig.  Særkjendemerket 
for  denne  er  det  ndviskede  præg  i detaljerne,  mens  hovedformen 
