7C) 
A.  W.  Brøgger. 
[No.  1 
Mestoef  101 ; fra  Danmark  Mullee  96  o.  s.  y.  Sverige  Monte- 
Lius  44.  Fra  Finland  ved  jeg  ikke  om  typen  er  kjendt.  I Norge 
tindes  ialt  otte  stykker  (fig.  49).  Bergarterne  i denne  let  gjenkjen- 
delige  form  er  merkelig  nok  — netop  i modsætning  til  øxer  av 
typen  R.  33  — grove  gneisbergarter.  Stykkernes  fordeling  i 
Norge  er: 
østenfor  Kristianiafj orden 0 
vestenfor  — 6 
Vestlandet 2 
Den  er  kun  fundet  i kyststrøg  og  ikke  nordenfjelds.  Da  ma- 
terialet er  så  nbetydeligt  er  der  ikke  anledning  til  at  gjøre  nogen 
slutninger  av  disse  ndbredelsesforhold. 
Det  er  sandsynligt  at  typerne  R.  33  og  34  stammer  fra  omtrent 
samme  tid,  nemlig  jættestuetid  og  vel  muligens  endel  av  liellekistetid. 
Men  derimod  er  det  ikke  rimeligt  at  to  så  beslægtede  typer  i sin 
videre  udvikling  ikke  skulde  ha  påvirket  hinanden.  Her  er  for- 
holdene meget  vanskelige  at  udrede.  I sin  almindelighed  tør  det 
nok  sies,  at  der  blandt  den  store  mængde  „ simple  “ former  av  skaft- 
huløxer  gives  enkelte,  der  har  arvet  træk  fra  formerne  R.  33 — 34.^) 
Pcrfyrøxerne. 
Med  dette  navn  kan  sammenfattes  en  række  typer,  der  ind- 
byrdes  synes  at  høre  sammen  i en  udviklingsrække,  nemlig  Mullee 
82 — 87,  Montelius  37—38  og  40,  Rygh  37 — 39,  hvortil  kommer 
en  for  det  vestlige  og  nordlige  Norge  særskilt  form.  Disse  typer 
har  et  hovedkjendemerke  i de  anvendte  eiendommelige  bergarter 
og  repræsenterer  herigjennem  som  ved  sine  former  en  særlig  smags- 
retning  inden  Nordens  stenalder,  der  er  interessant  at  følge  i hoved- 
trækkene,  delvis  øgså  fordi  den  må  antas  at  repræsentere  en  i det 
store  og  hele  taget  selvstændig  nordisk  udvikling. 
Den  eiendommelighed,  at  stenaldersbefolkningen  har  havt  smag 
foi-  at  anvende  de  spraglede  porfyrer,  må  bunde  i en  bestemt  smags- 
Der  synes  at  være  merkelige  slægtskabsforliold  mellem  de  snuikkeste, 
med  rænder  ornamenterede,  blandt  disse  oxer  og  de  senere  bronzeø.xer,  f.  ex.  tig.  4 
i Compte  rendn,  Stockholm  1874,  p.  339,  eller  H.  t'ONtVENTz:  Das  “Westprenssi- 
sche  Provinzial-Museum  1880 — 1905,  taf.  4ø,  tig.  3.  Jeg  kjender  altfor  lidet  til 
(lisse  bronzeøxer  til  at  kunne  gi  nogen  ndredning.  Ba  den  anden  side  er  der 
også  et  merkeligt  slægtskabsforliold  til  den  dobbelteggede  ravoxe,  Muller  234, 
Vedel,  B.  0.  tig.  12. 
