1907] 
79 
Norges  Vestlands  Stenalder, 
virkelige  og  direkte  beviser  for  handelsforbindelser  i Norden  i sten- 
alderen.  Der  foreligger  her,  netop  ved  det  exceptionelle  valg  av 
bergarter,  et  lignende  felt  for  nndersøgelser,  som  den,  der  av  prof. 
Beøgger  er  udført  over  groruditens  anvendelse  til  spids  og  bred- 
nakkede  øxer.  (Studier  p.  167). 
S.  Mulleks  „2den  Række“  av  skafthuløxer  (Ordning),  tig.  82 
— 87,  er  efter  den  opstilling  den  har  fået,  at  betragte  som  en  ud- 
viklingsrække,  hvor  den  ældste  type  er  Muller  82.  Det  vil  ikke 
her  bli  diskutteret  hvorvidt  denne  række  er  et  rigtigt  ndtryk  for 
den  stedfundne  ndvikling.  Som  det  foreligger,  synes  den  at  være 
rimelig,  og  i alle  tilfælde  gjør  den  sin  nytte  ved  systemet. 
Ved  Muller  82  — 83  er  det  at  merke,  at  der  ikke  ved  disse 
flndes  nogensomhelst  antydning  til  det  eiendommelige  bergartsvalg, 
der  præger  de  senere  typer.  Dette  synes  at  måske  angi,  at  disse 
to  typer  er  ældre  end  de  senere,  og  at  vi  herved  har  givet  et  vist 
holdepunkt  for  tidsbestemmelsen  av  porfyrøxernes  optræden.  1 
Norge  kj endes  typen  kun  fra  Vestlandet  (hg.  50)  og  herfra  i 4 
exemplarer.  Dette  behøver  naturligvis  ikke  at  bety  noget  usæd- 
vanligt.  I det  hele  taget  tør  det  vistnok  sies  at  øxerne  av  denne 
type  er  lidet  udbredt.  I Damnarl-  har  jeg  fra  Kjøbenhavn  noteret 
ca.  12  st.  Hvis  Mullers  opfatning  av  typernes  ndvikling  her  er 
rigtig,  da  ei‘  hele  denne  række  i modsætning  til  de  to  foregående 
rækker  at  anse  for  specihk  nordisk  i sin  oprindelse,  idet  de  da  er 
udviklede  av  respektive  but-,  tynd-  eller  tyknakkede  øxer.  Dette 
støttes  derav,  at  begge  varianter,  både  Muller  82  og  83  ikke  har 
,skaft/in/  men  skaftrc?Z(7c.  Muligens  har  man  her  også  et  daterende 
moment. 
Midler  84.  Ved  denne  gjennemgangstype  er  hovedkjende- 
mærkerne  for  rækken  fuldt  udviklede:  porfyrerne  og  skafthullet. 
I Sverige  hndes  typen,  omend  ikke  så  ahnindeligt.  Fra  National- 
museet  i Stockholm  har  jeg  noteret:  fra  Skåne— Blekinge  11,  Øland 
1,  Vestergotland  og  Småland  5,  Uppland  2,‘)  altså  ialt  ca.  20  st. 
og  med  en  merkelig  østlig  udbredelse.  Fra  Damnarl'  noterer  Muller  : 
sjelden,  og  kun  forekommende  i det  østlige  Danmark.  Fra  Schles- 
ivig-Holstein  hndes  en  vmriant,  Mestorf  81;  også  fra  Meldenlmrg 
kj  endes  et  stykke,  ø Denne  sparsomme  udbredelse  synes  at  antyde, 
1)  Disse  tal  er  naturligvis  kun  et  omtrentlig-t  ndtryk  for  de  virkelige 
forhold. 
2)  Beltz  i Meklenburg.  Jalirblicher  63,  p.  69.  Den  her  av  dr.  Beltz  an- 
førte opfatning  av  øxen  som  fremkommet  av  den  bådformede  type  kan  neppe 
være  rigtig. 
