82 
A.  W.  Brøgger. 
[No.  1 
Ægf ormen  (flg.  51).  Den  er  reprse senteret  av  sex  exemplarer 
fra  Vestlandet  og  to  fra  Nordland.  De  særlige  kjendemerker  ved 
denne  type,  som  jeg  ikke  har  seet  noget  andet  sted  i Skandinavien, 
er  det  ægformede  tversnit,  den  biitslebne  egg,  det  smale,  trange 
skafthul,  og  porfyren,  der  er  anvendt  til  alle  øxer  av  typen.  End- 
videre  er  dens  kjendemerke  den  runde,  avglattede  overflade,  uden 
fac  etter  eller  kanter.  Denne  pragtform  kan  ikke  ha  været  synderlig 
almindelig.  I hvilket  forhold  den  står  til  R.  37  skal  omtales  nedenfor. 
Bygh  37,  MitUer  85,  Montelius  37.  Denne  sterkt  udpi’ægede 
type,  hvorved  udviklingen  for  en  kort  tid  blir  stående,  er  særlig 
norsk-svensk.  Den  flndes  enkeltvis  i Schleswig-Holstein  og  Danmark 
(Mestobf  79,  Mullee  85,  text).  Hovedmassen  flndes  i Sverige,  hvor 
jeg  fra  Nationalmuseet  i Stockholm  har  noteret  ca.  80  st.  Fra 
Norge,  hvor  den  er  særlig  vesten-  og  nordenfjeldsk,  flndes  ca.  20 
stykker  av  den  udprægede  form.  Det  er  særlig  i det  trondhjemske 
at  den  er  fundet  (K.  Rygh,  Trøndelagen  i forhistorisk  tid),  flg.  52. 
Imidlertid  er  typen  vel  kjendt  fra  Bohuslan  og  årsagen  til  at  den 
ikke  flndes  i de  sydøstlige  dele  av  Norge  er  derfor  ikke  let  at  for- 
klare. Det  kan  vel  bero  på  manglende  kjendskab,  skjønt  dette  ikke 
er  sandsynligt.  Det  bør  merkes  som  et  karakteristisk  træk  at 
disse  øxer  altid  har  butslebne  egge  og  et  meget  smalt  og  trangt 
skafthul. 
Fra  denne  pragtform,  der  i smag  repræsenterer  et  visst  høide- 
punkt  i nordisk  stenalder  ved  siden  av  den  bådformede  type,  begge 
selvstændige,  noixliske  lulviklinger,  degenererer  typen.  Gjennem  over- 
gangsexemplarer  kan  det  tildels  påvises,  hvorledes  typen  taber  sin 
udprægede  karakter;  tversnittet  blir  enklere,  fli'kantet.  Til  ud- 
viklingsformen  Mullee  86 — 87  når  den  ikke  i Norge.  Det  er  dog 
mindre  sandsynligt,  at  degenerationsformerne  fia  porfyrøxerne  har 
øvet  synderlig  indflydelse  på  dannelsen  av  de  ,,simj)le“  skafthuløxer. 
Det  er  muligt,  at  alle  disse  „simple“  øxer  er  opståetav  degenerations- 
former  fia  de  to  store  imkker  Rygh  36—  35  og  R.  33—31.  Der 
står  knn  tilbage  i al  korthed  at  nævne  en  norsk  særform. 
B.  38.  Der  gives  for  få  exemplaiær  til  at  fastsætte  denne  types 
forhold  til  R.  37.  Der  er  megen  rimelighcd  for  at  den  kan  lulledes 
av  R.  37,  og  at  den  knn  repræsenterer  en  ret  kort,  lokal  iidvikiing 
av  typen.  I Noige  liar  den  væsentlig  en  noidlig  mlbredelse;  fra 
de  øvrige  skandinaviske  lande  har  jeg  ikke  noteiæt  den.  At  der 
iiv  R.  37  (Mullee  85)  kan  lulvikles  lokale  særformer  sees  bl.  a. 
