84 
A.  W.  Brøgger. 
[No.  1 
former  av  skafthuløxerne.  Hvad  sæidig  årsagerne  til  den  specielle 
bergart-anvendelse  kan  ha  været,  er  et  område  hvor  der  kan  gjættes 
meget,  men  hvor  beviserne  er  færiæ.  Jeg  undlader  derfor  her  at 
opstille  nogensomhelst  formodning. 
Skafthuloxer  av  simple  former  (R.  27—32). 
Almindelige  bemerkninger. 
Den  allerstørste  procent  av  nordiske  skafthuløxer  udgjøres  av 
disse  simple  øxer,  hvor  typologien  har  arbeidet  for  lidet,  og  hvor 
mangfoldigheden  av  former  og  vaiianter  er  overvældende.  De  grup- 
perer sig  tildels  om  formerne  R.  32  og  28  med  forskjellige  nuancer. 
Spørgsmålet  har  særlig  dreiet  sig  om,  hvorledes  disse  formers  stilling 
til  de  gjennemgåede  hovedtyper  har  været.  Den  første  almnndelige 
opfatning  var  som  bekjendt  den,  at  disse  skafthuløxer  av  de  simple 
typer  var  de  ældste,  hvorav  så  de  smukke  former  havde  udviklet 
sig.  Den  stik  modsatte  opfatning,  at  det  tvertom  er  de  første  der 
ved  „degeneration“  er  udviklede  av  de  siste,  er  den  nutildags 
almindeligst  rådende.  Der  ligger  imidlertid  i begge  opfatninger  et 
forlangende  om  kontinuitet,  der  vistnok  ikke  vil  stå  sig  for  en 
strengt  videnskabelig  kritik.  Vi  har  jo  seet,  at  der  side  om  side 
i jættestuetid  har  existeret  så  forskjellige  typer  som  kobbertypen 
og  porfyrøxerne,  eller  som  den  dobbelteggede  øxetype  og  de  smukkeste 
av  den  bådformede  type.  Og  der  var  vel  i og  for  sig  intet  uan- 
tageligt  i den  opfatning,  at  mere  udprægede  vakre  former  kan  have 
været  sideordnede  med  de  simple  og  at  disse  forskjellige  former  i 
virkeligheden  repræsenterer  en  arbeidsfordeling,  idet  de  første  neppe 
har  været  bragt  til  det  samme  som  de  siste.  Man  har  som  bekjendt 
været  inde  på  denne  tanke  ved  at  benævne  de  senere  for  stridsøxer 
(våbenøxer)  og  de  første  for  arbeidsøxer.  Herfor  kunde  tilsyneladende 
tale,  at  de  simple  øxer  er  ganske  anderledes  talrige  end  de  smukkere. 
Mens  antallet  av  de  første  i Norge  går  op  til  ca.  600,  er  de  særlig 
vakre  former  kun  repræsenteret  ved  et  antal  av  omtr.  100.  Imod 
dette  synes  at  tale,  at  man  virkelig  synes  at  kunne  konstatere  en 
degeneration  f.  ex.  ved  den  bådformede  type,  der  tydelig  fortsætter 
sig,  ved  overgange,  i Rygh  29.  Men  hertil  skal  da  bemerkes,  at 
der  findes  en  hel  del  blandt  disse  simple  skafthuloxei-,  der  iJdr  lar 
sig  udlede  av  nogen  av  de  smukke  typer. 
Dette  hovedspørgsmål  vil  først  kunne  avgjøres  ved  typologiske 
studier.  Indtil  videre  turde  følgende  hovedi-esultat  i det  store  og 
