86 
A.  W.  Brøgger. 
[Xo.  1 
kjendt  i Norden.  Uden  tvil  er  derfor  denne  tid  en  gjæringstid,  og 
ikke  minst  viser  dette  sig  netop  ved  skafthuløxerne  og  deres  historie. 
Kobberet  har  som  noget  epokegjørende  nyt  befrugtet  den  nordiske 
stenalder  og  har  i særdeleshed  avsat  sig  i den  mei'kelige  benyttelse 
av  porfyrerne,  som  særlig  tiltalende  for  en  bestemt  smagsretning. 
Dette  område  er  imidlertid  så  meget  des  mere  interessant  som  det 
øvrige  Enropa  ikke  kan  opvise  den  rigdom  på  former  av  skafthul- 
øxer  som  Norden;  dette  er  allerede  pegt  på  i gjennemgaelsen  av 
de  enkelte  typei'ækker.  Det  kan  imidlertid  ha  sin  interesse  at  se 
dette  under  en  større  synsvinkel.  De  mellem-  og  syd-enropæiske 
former  er  alle  merkelig  tarvelige,  arbeidede  tildels  meget  ofte  i 
sorte  ellei'  grønne  skifere  usv.  De  tilhører  ligtignok  isæi-  bånd- 
keramikens  grave;  men  selv  udeufor  disse  findes  ikke  mange  ud- 
prægede  eller  særlig  vakre  former.  Danner  således  Norden  på  dette 
punkt  et  specielt  område  for  sig,  så  er  det  jo  imidlertid  tillige  an- 
ført, at  f.  ex.  kobbertypen  ei-  en  sydeiiropæisk  type,  og  at  Norden 
således  på  et  enkelt,  kanske  tiere  punkter  (den  dobbelteggede  type) 
har  modtat  formerne  sydfra.  Men  på  den  anden  side  må  det  gjøres 
gjældende  at  sandsynligvis  porfyrgruppens  typer,  og  muligens  en 
stoi’  del  av  de  simple  former,  er  skandinaviske  ndviklingsserier  med 
meget  liden  indliydelse  udenfra.  Hertil  kommer  som  noget  aldeles 
for  sig  de  antagelig  af  hornøxer  udviklede  typer  R.  42  og  43.  Der 
synes  altså  at  være  flere  lulgangspunider ; på  den  ene  side  foi- 
hindelserne  med  det  fremmede,  på  den  anden  den  selvstændige 
skandinavisl-e  udvikling.  Disse  momenter  har  hver  for  sig  — selv- 
følgelig ikke  uden  forbindelse  med  hverandre  — i sine  videre  ud- 
viklinger  hovedsagelig  præget  den  nordiske  yngste  stenalders  kultur- 
indhold.  Kobberet  er  det  ene  udgangspunkt;  hornøxerne  sandsynlig\is 
det  andet.  Den  videre  interesse  ved  skafthuløxernes  historie  vil 
knytte  sig  til  detaljerede  og  nøiagtige  typologiske  studier  av  de 
simple  former. 
Også  bergartei-ne  har  i almindelighed  betydning  for  skafthul- 
oxernes  historie;  en  undersøgelse  i denne  lætning  kan  knn  udføres 
av  en  petrograf.  I det  store  og  hele  er  eruptive  bergarter  de  al- 
mindeligst  anvendte,  og  særlig  betegnelsen  „sandsten“,  som  meget 
ofte  træffes,  viser  sig  som  oftest  at  være  ganske  feilagtig. 
