1907] 
Norges  Vestlancls  Stenalder. 
97 
dets  stenalder.  Heri  er  da  medregnet  bopladser  og  samliugsfuiid 
og  enkeltfund.  Tallet  er  muligens  lidt  for  høit,  endskjøut  der 
ved  Jæderens  materiale  er  anvendt  den  mest  kritiske  nøiagtighed. 
For  halvandet  år  siden  gjorde  konservator  Schetelig  en  beregning, 
offentliggjort  i „Studier“  p.  103.  Her  er  anført  800  fund  med 
ca.  1300  sager.  Dette  kommer  jo  forholdsvis  nær  det  her  beregnede 
tal;  1300  sager  er  muligens  lidt  for  lavt  regnet.  Der  skal  nu  i 
korthed  gjennemgåes,  hvorledes  denne  bebyggelse  fordeler  sig  på 
Vestlandet. 
I Studier  kap.  V har  jeg  forsøgt  at  gi  en  udredning  av  Øst- 
landets bebyggelse  i stenalderen.  Der  skal  nu  forsøges  en  lignende 
udredning  for  Vestlandets  vedkommende.  Forholdene  er  her  topo- 
g]’alisk  og  geologisk  så  vidt  forskjellige  fra  østlandets.  I modsæt- 
ning  til  dettes  svære  dalfører  og  mange  elvesystemer,  der  avgir  et 
udmerket  grundlag  for  studiet  av  bebyggelsen,  er  det  vestlige  Norge 
karakteriseret  ved  kyst  og  fjelde.  Det  er  derfor  allerede  på  forhånd 
rimeligt,  at  vi  ved  vestlandet  har  med  en  kystbebyggelse  og  fjordbunds- 
bebyggelse  at  gjøre,  og  dernæst,  at  havet  og  fisket  spiller  hovedrollen 
også  i stenalderen.  Tar  vi  nemlig  et  overblik  over  Vestlandets 
geologiske  forhold  i store  træk,  er  jordbuiiden  overalt  — selvfølgelig 
Lister  og  Jæderen  undtaget  — meget  skrind  og  dårlig,  idet  grund- 
fjeldsbergarterne  er  overveiende.  Ser  vi  bort  fra  Lister  og  Jæde- 
ren, der  skal  omtales  særskilt,  så  er  der  i Ryfylke  grundljeldsberg- 
arter  med  dårlig  jord  og  hårdt  terræn  næsten  overalt.  Fra  Bøml 
nordover  går  et  skiferbelte  der  bøier  ind  i Hardanger  og  går  op  i 
Hardangervidda;  men  disse  skifere  er  ikke  de  sædvanlige,  der  gir 
god  jordbund.  Der  findes  heller  ikke  noget  spor  av  at  bebyggelsen 
er  rigere  i stenalderen  efter  dette  belte.  Det  indre  av  Hardanger 
og  Voss  er  muligens  lokale  undtagelser;  her  var  ialfald  allerede  i 
stenalderen  kulturcentra.  Den  øvrige  kyststrækiiing  i Søndre  og 
Nordre  Bergenhus  består  imidlertid  for  det  meste  av  grundfjelds- 
bergarter.  I Søndfjord  findes  der  vistnok  skifere,  men  det  kan  ikke 
sees,  at  bebyggelsen  i stenalderen  har  fæstet  sig  særlig  ved  dem. 
Man  kan  regne  vestlandet  av  praktiske  grunde  fra  Lindesnes  til 
Stat.  Nogen  topografisk  skarp  grænse  gives  selvfølgelig  ikke.  Vi 
kan  ikke  si  hvor  de  mange  karakteristiske  kjeudemerker  i geolo- 
giske, topografiske,  klimatiske  og  andre  henseender  på  vestlandet 
slutter  for  at  avløses  av  østlandet  eller  det  nordenfjeldske.  Det  er 
