98 
A.  W.  Brøggei’. 
[No.  1 
derfor  kun  av  rent  praktiske  grunde,  at  jeg  regner  hovedmassen 
av  Vestlandet  at  være  beliggende  mellem  Lindesnes  og  Stat. 
Førend  vi  går  over  til  at  gjennemgå  de  enkelte  landskaber 
turde  det  være  rigtigt  at  erindre  hvad  vi  ved  om  stenalderens  klima 
og  planteverden  for  at  vi  ikke  skal  savne  et  grundlag  for  bedøm- 
melsen av  bebyggelsen.  Det  er  allerede  forlængst  erkjendt  at  kjøk- 
kenmøddingerne  i Danmark  tilhører  eketiden  (tapes-littorinatidj. 
Videre  ved  vi  at  Nøstvetbopladserne  i Norge  tilhører  samme  tid. 
Ifølge  de  tidsbestemmelser  som  ovenfor  er  givet  av  de  vestlandske 
bopladse  og  almindelige  typerække]’,  er  det  da  klart,  at  de  ældste 
bopladse  her  står  ved  den  nedre  grænse  av  tapestid  og  at  de  fleste 
fund  fra  vestlandsk  stenalder  er  samtidige  med  den  langsomme  ændring 
i klimatet,  der  fandt  sted  fra  eketidens  2°  C.  høiere  sommertempe- 
ratur end  nu  og  til  bronzealderens  klima,  der  svarede  omtrent  til 
det  nuværende.  Imidlertid  er  det  allerede  herav  givet  at  Vestlan- 
dets stenalder  nyder  godt  av  klimatet  i eketid,  eftersom  ændringen 
ikke  indtræder  pludselig,  men  lidt  efter  lidt,  og  at  vi  m.  a.  o.  må 
tænke  os  stenaldersmenneskerne  på  Vestlandet  levende  i et  klimat, 
der  var  noget  mildere  end  nutildags,  omend  ikke  meget.  Det 
er  nu  spørgsmål  om  hvad  vi  har  at  holde  os  til  på  grundlag  herav. 
Nogen  direkte  oplysuing  om  plantevæxten  og  dyrelivet  eier  vi  ikke, 
cia  bopladserne  ikke  har  ydet  sådant  materiale.  Det  eneste  direkte 
vi  har  at  holde  os  til  er  torvmyrundersøgelserne,  men  disse  kan  na- 
turligvis ikke  henføre  fundene  av  planteresterne  til  så  bestemte 
tidsavdelinger  som  stenalder  og  tapestid.  Det  de  har  ydet  er  først 
og  fremst  fund  av  furustubber  i torvmyrerne  fra  postglacial  tid. 
De  har  på  grundlag  herav  git  underretning  om  skogvæxten  på  Hard- 
angervidda i postglacial  tid.  Rekstad^)  har  bestemt  skoggrænsen 
her  til  ca.  450  m.  høiere  end  nutildags,  og  for  Hallingskarven  260  m. 
Nu  går  skogen  i vore  dage  på  Hardangervidda  op  til  ca,  700  m.  Det 
vigtige  ved  disse  bestemmelser  er  imidlertid  at  Rekstad  ved  en  sand- 
:synlighedsberegning  har  fundet,  at  dette  skoggrænsens  høidemaximum 
må  falde  sammen  med  det  varmemaximum,  der  har  været  i postglacial 
lid,  hvilket  maximum  nu  er  erkjendt  at  falde  i ældre  stenalder,  itapcs- 
eketid.  Vi  tør  altså  gå  ud  fra  at  furuen  i ældre  stenalder  liavde  et 
godt  forsprang  for  den  indtrængende  ek,  der  tillige  er  vanskeligere 
m.  h.  t.  den  jordbund  den  kan  voxc  på.  Når  deilil  kommer  at  furuen 
J.  Uekstad;  Skog-grænsens  storre  lioide  etc.  i Norg.  Geol.  Uiiders. 
Avb.  for  1903,  no.  5,  p.  7 If. 
