1907] 
Norges  Vestlands  Stenalder. 
99 
ikke  behøvede  at  konkurrere  med  granen,  der  efter  al  sandsynlighed 
ikke  var  indvandret  endnn  i Norge  fra  de  østligere  europæiske 
lande,’)  kan  det  vistnok  indrømmes,  at  såvidt  vi  tør  anta,  har  i 
ældre  stenalder  furuen  været  den  overlegne.  Eken,  som  trænger 
god  jordbund  og  helst  voxer  i silurtrakter  og  kystegne,  hai’  utvil- 
somt i stenalderen  havt  stor  udbredelse,  men  denne  har  vel  for 
det  første  været  størst  på  østlandet,  i trakterne  ved  Kristianiafj or- 
den, og  dernæst  har  den  skullet  konkurrere  på  mange  steder  med 
den  fra  ældre  tider  herskende  furu.  Den  kan  således  ikke  ha  været 
dominerende  på  vestlandet  på  nogen  måde,  omend  der  i skjævgården, 
hvor  furuen  ikke  netop  trives,  kan  ha  været  god  plads  for  den. 
Nogle  exakte  fund  der  kunde  redegjøre  for  furuens  og  ekens  for- 
hold i denne  tid  har  vi  ikke.  De  antagelser  som  er  gjort  her,  er 
kun  sandsynlighedsslutninger,  byggede  på  de  anerkjendte  resultater 
angående  klimatændringerne.  (Brøggek,  Holmboe,  Rekstad  m.  fl.). 
I følge  med  furuen  og  eken  har  der  væu’et  endel  underskog, 
som  man  ikke  nærmere  kan  bestemme  i detaljer.  Jeg  hidsætter 
efter  Holmboe  „Planterester  i norske  torvmyrer“  (Kri.a  1903)  p. 
206  listen  over  furuzonens  følge:  lavlandsbirk,  grå-or  og  svai-tor, 
hassel,  alm  og  brakall,  samt  av  småbusker  bringebær,  linnea,  søtvi- 
der,  tranebær  og  bladlyng,  og  desuden  endel  vandplauter  og  sump- 
planter. I el-e^onen  opfører  Holmboe  1.  c.  p.  207:  ask,  løn,  lind 
og  muligens  rogn,  og  av  undervegetationen  bjørnebær,  gjøksyre, 
hvasdå,  skogsvinerod  og  flere  violarter,  og  desuden  endel  sumpplanter 
og  vandplauter. 
Det  er  altså  rimeligt  at  anta,  at  klimatet  i stenalderen  på  vest- 
landet har  været  noget  mildere  end  nutildags,  således  at  skogen 
havde  en  langt  større  udbredelse  og  gik  høiere  op  over  fjeldene. 
De  bræer  vi  nu  har  på  vestlandet  (Jostedalsbræen,  Folgefonnen  etc.) 
har  sikkert  ikke  existeret  den  gang.  De  er  nyere  dannelser  i for- 
holdsvis sen  tid. 
1)  I Hardauger  findes  som  bekjendt  stedsnavnet  Granvinr,  d.  v.  s.  et 
viunavn  sainmensat  med  trænavnet  gran.  (0.  Etgh  : Norske  Gårdnavne,  Små- 
lenenes  amt  p.  o5  Grini).  Det  er  det  eneste  sted  jDå  hele  vestlandet,  hvor  dette 
findes.  Der  er  strid  om  vinnavnenes  alder  i Norge.  Man  er  enig  om  deres 
ubestridelige  førsteplads  med  hensyn  på  alder,  men  den  absolute  kronologi  er 
ikke  udredet.  Dr.  A.  M.  Hansen  mener  de  er  fra  bronzealder  mens  professor 
Brøgger  ikke  er  utilbøielig  til  at  sætte  deres  ældste  dele  til  stenalder.  I så 
tilfælde  må  vinnavnene  sammensat  med  gran  danne  en  undtagelse,  da  granen 
neppe  er  indvandret  før  i bronzealderen. 
