1907] 
Norges  Vestlands  Stenalder. 
107 
fremtidige  fund.  Der  er  i 1906  gjort  et  par  fund  i Yikør,  der 
kanske  bør  tydes  i denne  retning  (B.  Ab.  1906,  11  "p.  3).  Ellers 
er  en  forklaring  meget  rimelig,  den  nemlig  at  anta,  at  man  i sten- 
alderen  liar  forstået  at  vurdere  den  gode  jordbund  i Ullensvang  pgd. 
For  det  første  ligger  det  nær  at  anta  dette,  da  en  befolkning  her- 
inde  ikke  godt  kan  ha  havt  fisket  til  hovednæringsvei.  Det  isole- 
rede  lille  område  i selve  hovedsognet  bør  derfor  antages  at  ha  huset 
en  akerdyrkende  stenaldersbefolkning  i lighed  med  Norges  østlauds. 
De  geologiske  forhold  synes  at  forklare  denne  fordeling  av 
bebyggelsen  i Hardanger.  I Ullensvang  optræder  den  skiferforma- 
tion,  der  tilhører  de  krystallinske  skifere  på  Vestlandet,  og  som  lig- 
tignok  ikke  gir  fuldt  så  god  jordbund  som  de  almindelige  østlandske 
siluriske  skifere,  men  som  dog,  når  de  smuldrer,  er  bediæ  for  jord- 
dyrkningen  end  grundtj eldet.  Disse  krystallinske  skifere  findes  på 
Bøml  og  desuden  på  Voss,  i Bergensområdet,  og  på  Hardanger- 
vidda. Imidlertid  er  hele  det  ytre  Hardanger  bestående  av  andre 
geologiske  dannelser.  Hele  halvøen  mellem  Akrefjorden  og  Sør- 
fjorden  og  selve  Hardangerfjord  består  av  grundfjeldsdannelser;  en 
stor  del  av  det  nordlige  av  Hardangerfjorden  (Tikør  etc.)  har  samme 
slags  grund.  Det  synes  da  som  om  vi  kan  slutte,  at  bebyggelsen 
i Ullensvang  og  Ulvik  skyldes  den  noget  bedre  jordbund,  der 
er  her. 
At  f.  ex.  Ullensvang  godt  kan  måle  sig  med  de  bedste  sten- 
aldersbygder  på  østlandet,  ser  vi  av  tætheden;  det  dyrkede  areal  av 
aker  og  eng  i Ullensvang  er  (ifølge  Vibe)  21.3  km.-;  antallet  av 
stenaldersfund  er  omtrent  32;  dette  gir  et  forholdstal  (tæthed)  av 
0.7,  d.  V.  s.  at  der  er  gjort  ét  stenaldersfund  på  hver  Vio  km.^. 
tSammenlignes  dette  med  de  ovenfor  anførte  tal  (p.  102)  fra  østlan- 
det, vil  det  sees,  at  Ullensvang  kan  jevnføres  med  de  bedste. 
Ulvik  og  Granvin  er  begge  ganske  rige  på  stenaldersfund. 
Årsagen  er  formentlig  den  samme  som  anført  for  Ullensvang.  Det 
bør  nævnes,  at  foiBindelsen  med  Voss  allerede  i stenalderen  har 
været  vel  kjendt  som  det  fremgår  av  fundene. 
Bergarterne  i Bergensområdet  er  hovedsagelig  grundfjeldets 
gneisbergarter.  Der  gives  mindre  undtagelser,  idet  der  omkring 
Bergens  by  findes  nogle  skiferbuer  av  ikke  meget  stor  udstrækning. 
Det  lar  sig  allerede  strax  konstatere,  at  bebyggelsen  ikke  har  tat 
noget  hensyn  til  disse. 
