1907] 
Østfinmavkens  fuglefauna. 
35 
indveiidig  er  det  som  oftest  foret  med  fjær  og  renliaar,  undertiden 
ogsaa  med  musehaar  samt  med  de  gyldenbrune  sporeliusstilke  af 
Polytrichum  (bj ørnemose). 
40.  Linota  liiiaria  (L.  1766). 
Graasisiken  forekommer  aarlig  i større  eller  mindre  mængde 
over  hele  Sydvaranger.  hvortil  den  ankommer  i første  halvdel  af 
mai;  senest  ankom  den  i 1904  den  18de  mai.  I sene  aar  ind- 
finder  den  sig  blot  i yderst  ringe  antal,  saaledes  i 1902.  Eglæg- 
ningen  foregaar  i juni  og  strækker  sig  som  regel  over  hele  maaneden. 
Egantallet  er  5,  en  gang  har  jeg  seet  6.  De  tidligst  udklækkede 
unger  har  jeg  seet  25de  juni  1901,  de  tidligst  udlløine  den  10de  juli 
1905.  1 1901  blev  det  Iste  eg  i 20  reder  lagt  den  8de,  13de, 
13de,  14de,  19de,  20de,  20de,  20de,  21de,  21de,  21de,  22de,  24de, 
24de,  24de,  24de,  25de,  26de,  27de  og  28de  juni;  i 1904  i flere 
reder  den  15de  juni;  i 1906  i et  rede  den  17de  juni. 
Redet  bestaar  yderst  af  tine  kviste,  selve  redekoppen  af  tørre 
straa,  planteuld,  fjær  og  lænhaar;  indvendig  er  det  rigelig  udforet 
med  den  gulhvide  /Sufe-uld. 
I 10  knld  var  eggenes  længde  15.5 — 18  mm.,  bredde  11.5 — 13.5. 
Totall.  (34  ad.  eksemplarer)  124  — 133  mm. 
Den  sibiriske  form,  Linota  linaria  var.  exilipes  (Coues  1861), 
forekommer  oftest  om  vaaren;  særlig  talrig  var  den  i mars  og  april 
1901  og  1906  samt  i oktober  1905.  Muligens  var  den  stationær  i 
Sydvaranger  vinteren  1905 — 1906,  skjønt  samtlige  eksemplarer,  som 
jeg  i denne  vinter  skjød  af  de  talrige  overvintrende  Linota-Q^okke, 
udeiukkende  tilhørte  Linota  alnorum.  Om  sommeren  bemerkes  den 
mindre  hyppig,  men  er  ingenlunde  sjelden. 
At  denne  race,  som  enkelte  forfattere  paastaar,  blot  skulde 
bestaa  af  afblegede  eksemplarer  af  Linota  linaria  i slidt  sommer- 
dragt,  holder  i ethvert  tilfædde  ikke  stik;  thi  i dens  yvige  og  just 
anlagte  vinterdragt  har  jeg  fældet  talrige  eksemplarer  af  typiske 
L.  exilipes.  Sandsynligvis  staar  den  i samme  forhold  til  L.  linaria, 
som  til  eksempel  Picus  pApra  til  P.  minor. 
47.  Linota  alnorum  (Beehm  1831). 
Den  langnebbede  graasisik  er  jevnt  udbredt  over  Sydvarangers 
med  birk  og  blandskog  bevoksede  trakter,  hvor  den  aarlig  ruger 
mere  eller  mindre  almindelig.  Vinteren  1905  — 1906  var  den  sta- 
tionær over  hele  distriktet,  og  sandsynligvis  burde  de  fleste  vinter- 
