1907] 
Øssfimnarkens  fuglefauna. 
37 
observationer  om  L.  linarias  optræclen  henføres  til  denne  art;  i 
ethvert  fald  har  alle  de  eksemplarer,  jeg-  har  skndt  af  de  over- 
vintrende saakaldte  L.  hnanVt-flokke,  udelukkende  tilhørt  L.  alno- 
rmn;  først  fra  mars  af  har  flokkene  bestaaet  ogsaa  af  L.  exilÅpes  og 
i mai  af  L.  linaria. 
I 1906  beg-yndte  egdæg-ning-en  allerede  i beg-yndelsen  af  april; 
i en  rede  ved  Tsjoalmejavre  blev  saaledes  det  første  eg  lagt  den 
6te  april  og  flere  reder  saaes  sammesteds  under  bygning  i den  paa- 
følgende  iige. 
I ovennævnte  kuld  var  eggenes  længde  18.5  — 19  mm.,  bredde 
12.5  — 13  mm.  Totall.  (20  ad.  eksemplarer)  136  — 146  mm. 
Hvorvidt  Llnoia  alnoriim  er  en  selvstændig  art  eller  blot  bør 
betragtes  som  en  geografisk  varietet  af  L.  linaria,  er  som  bek j endt 
et  omtvistet  spørgsmaal;  konsekvent  bør  den  imidlertid  gives  arts- 
berettigelse,  forsaavidt  dette  indrømmes  saavel  Loxia  pitijopsiftacus 
(Bechst.  1807)  som  Loxia  curvirostra  (L.  1766).  Til  bestyrkelse 
af  artsrettigheden  synes  mig  desnden  tilstrækkelig  de  i tabellen  pag. 
36  anførte  konstante  karakterer,  hvorved  Linota  alnoriim  (Bkehm) 
adskiller  sig  fra  Linota  linaria  (Lm.). 
Som  det  af  tabellen  p.  36  fremgaar,  er  L.  alnoriim  en  baade 
større  og  grovere  bygget  art;  fjærklædningen  er  lysere  farvet,  be- 
nene mørkere,  ligesom  de  2 vingebaand  er  mere  udprægede;  karak- 
teristisk er  særlig  nngfngiens  lysere,  mere  graahvide  dragt  i mod- 
sætning  til  den  brunagtig  flekkede  nngfngledragt  hos  L.  linaria. 
I sin  ndbredelse  er  den  nordligere  og  trækker  vistnok  ikke  saa 
langt  sydover  som  L.  linaria,  da  dens  vaartræk  baade  indtræffer 
tidligere  end  dennes  og  den  endog  undertiden  er  stationær  i Syd- 
varanger.  Bngetiden  begynder  ogsaa  tidligere,  og  eggene  er  større. 
Fam.  Accentoridae. 
48.  Accentor  inodiilaris  (L.  1766’. 
Jernspurven  forekommer  blot  i spredte  par  i de  nærmest  kysten 
liggende  dalfører.  Foruden  af  professor  Esmark,  som  i 1866  erholdt 
en  ungfugl  paa  Elvenes,  er  den  i de  senere  aar  flere  gange  iagt- 
taget  af  dr.  Wessel  paa  Kirkenes  og  i Øvre-Jakobselvdal,  hvor 
den  i 1893  blev  fundet  rugende;  i 2 reder  var  det  første  eg  her  lagt 
den  16de  juni.  Egantallet  var  6 og  5;  eggenes  gjennemsnitslængde 
20  mm.,  bredde  15  mm.  (dr.  Wessel  p.  33). 
