1907] 
Østfinmarkens  fuglefauna. 
73 
allerede  paa  lang  afstand  flyvende  mod  enhver,  som  nærmer  sig 
dens  enemerker,  uafladelig  udstødende  sit  gjennemtrængende  „tje-vi“, 
„tje-vi“,  „tje-vi“.  Hunnen  har  jeg  derimod  aldrig  bemerket,  førend 
jeg  under  søgningen  efter  redet  har  stødt  den  op  fra  dette  paa  ca. 
20  skridts  afstand;  den  er  mindre  nærgaaende  end  hannen.  Hannen 
har  jeg  aldrig  stødt  op  fra  redet;  dette  stemmer  ikke  med  dr.  Wes- 
SELS  iagttagelser,  efter  hvilke  hannen  sknlde  være  den,  der  udfører 
størstedelen  af  rugningen.  Efter  ankomsten  om  vaaren  høres  ustan- 
selig hele  natten  igjennem  dens  vidtlydende  parringsskrig  „leoga— 
leoga  — leoga — leoga‘‘. 
De  forskjellige  kuld  eg  varierer  overordentlig  i farve,  og  som 
regel  adskiller  ogsaa  det  ene  af  eggene  i et  rede  sig  fra  de  3 andre 
eg.  Bundfarven  er  oftest  gulbrun  med  mere  eller  mindre  grønagtigt 
anstrøg  samt  med  askegraa  og  brunlige,  undertiden  vakkert  rødlige 
flekker.  Ifølge  dr.  Wessel  overskrider  middelvegten  af  eggene  i 
et  kuld  aldrig  2.24  gr.,  hvorved  de  vil  kunne  adskilles  fra  smaa 
eksemplarer  af  Num.  ])liaeo'pus-Qg. 
Nyklækket  dun  unge,  24de  juni  1900,  Strand:  Oversiden 
graaagtig  rødbrun  med  sorte  tegninger;  gjennem  øiet  en  sort  streg; 
en  lignende,  men  kortere,  strækker  sig  paa  hver  side  af  nebbet 
fra  næseborene  til  henimod  øiet,  ligeledes  en  fra  nebryggen  til  den 
sortagtige  isseflek;  trakten  om  øiet  sølvhvid.  Undersiden  graahvid 
med  rødbrunt  anstrøg.  Iris  blaa;  nebbet  blygraat  med  sort  spids; 
ben  blygraa.  Totall.  (med  halediin)  147  mm.;  culmen  17  mm.; 
tarsen  fra  hælleddet  27  mm.;  mellemtaa  med  klo  31  mm.,  nden  klo 
25.5  mm. 
I 4 kuld  var  eggenes  læmgde  52—54.5  mm.,  bredde  36 — 38  mm. 
Totall.  (19  ad.  eksemplarer)  cf  324 — 374  mm.  (neb  80  mm.),  9 422  — 
432  mm.  (neb  96—106  mm.). 
113.  Numenins  arqiiatus  (L.  1766). 
Stor-spoven  har  jeg  aldrig  paatruffet  i Østflnmarkeu,  hverken 
i Nordvaranger  eller  Sydvaranger.  Kolthoee  og  Jageeskiold 
(1,  p.  216)  angiver  den  som  rugende  i Østfinmarken,  ligeledes  ei- 
den af  Sommeefelt  og  Noedvi  samt  dr.  Wessel  (p.  89)  opført 
som  iagttaget  under  vaartrækket  i Sydvaranger. 
114.  Ntimeuiiis  phaeopus  (L.  1766). 
Smaa-spoven  er  talrig  udbredt  over  hele  Sydvaranger,  hvor  den 
aarlig  ruger  i større  eller  mindre  kolonier  saavel  paa  torvmyrene  i 
