1907]  lagttagelsev  fra  terrasser  og  strandlinjer  i det  vestlige  Norge. 
13 
ScHiøTz*)  fremhæver,  at  ferskvand  har  en  sterkere  sprængende 
virkning  end  saltvand,  da  det  ved  frysningen  udvider  sig  mere 
pludseligt,  saltvand  derimod  noget  langsommere.  Men  han  ind- 
rømmer  dog,  at  ogsaa  havvand  under  et  koldt  klima,  hvor  berg- 
griinden  er  opsprukken,  kan  virke  søndersprængende  i fjæreheltet. 
At  saa  er  tilfældet,  bekræftes  ogsaa  af  iagttagere  fra  de  arktiske 
egne.  Thoulet^)  skildrer  forholdet  fra  Nyfundland  i følgende  ud- 
tryk:  „For  Nyfundlands  og  de  omkringliggende  landes  kyster  er 
hovedsagelig  frosten  i forbindelse  med  flod  og  ebbe  det  omformende 
element.  Det  afgjørende  moment  ligger  deri,  at  våndet  ved  høi- 
vand  trænger  ind  i berggruuden.  Ved  lavvand  fryser  det  og  op- 
smuldrer  den.  Ved  det  følgende  høivand  bortskylles  det  løssprængtc, 
og  våndet  trænger  dybere  ind  i berget.  “ 
Fra  Øst-Grønland  beskriver  Knutsen,®)  hvorledes  en  strand- 
linje dannes  i fjæren  mellem  høi-  og  lavvand:  „ Terrasser  og  strand- 
linjer høiere  end  havets  nuværende  stand  ved  jeg  ikke  at  have  seet. 
Derimod  har  jeg  ved  Isi  i Sermilikfjorden,  ved  Kangerajuk  syd  for 
Akorninarmiut  og  ved  Tingmiarmiut  seet  strandlinjer  dannet  i fjæren 
mellem  høi-  og  lavvand.  Om  vinteren  danner  der  sig  nemlig  en 
isfod,  som  undertiden  kan  være  flere  meter  bred.  Naar  det  nu  be- 
gynder  at  tø  om  foraaret,  og  de  store  springfloder  kommer,  løsner 
den  og  river  de  stene  med  sig  fra  klippesiderne,  som  er  løsnedc  i 
løbet  af  vinteren," 
Med  dette  for  øie  bliver  der  intet  paafaldende  i,  at  strandlinjei- 
med  moutonneret  overflade,  som  den  beskrevne  paa  vestsiden  af 
Bømmelen,  strandlinjenA  paa  Frei  ved  Kristianssund,  Osterfjordens^) 
strandlinje  o.  fl.  ligger  i høide  med  de  øverste  terrasser.  De  er 
dannede  samtidig  under  istidens  sidste  fase,  da  landets  indre  endnu 
dækkedes  af  ismasser,  mens  kystranden  var  isfri. 
Den  ujevne  overflade,  som  strandlinjerne  saa  ofte  frembyder, 
lader  sig  da  ogsaa  forklare  ud  fra  deres  genese.  Hvor  berggruuden 
var  sterkt  gjenuemsat  af  sprækker,  vikle  denudationen  skride  raskere 
frem,  end  der,  hvor  den  var  forholdsvis  hel.  Derved  vikle  der  efter 
1)  SCHIØTZ,  Om  dannelsen  af  strandlinjer  i fast  fjeld  (Kidstiania  Viden- 
skabsselsk.  forh.  f.  1894,  no.  4,  s.  17). 
Snpan,  Petermanns  Mitteil.  XXXVl,  Literaturber.  s.  11. 
Knutsen  og  Eberlin,  Om  de  geologiske  forhold  i dansk  Øst-Grønland 
(Meddel,  om  Grønland,  9de  li.  1889,  s.  249). 
b Denne  strandlinje  skal  nedenfor  beskrives. 
Sexe,  Om  en  gammel  strandlinje  i fast  klippe  (Kristiania  Videnskabs- 
selsk.  forh.  f.  1874,  s.  187),  angiver,  at  denne  strandlinje  viser  skuringsmerker. 
18 
