40 
Carl  Fred.  Kolderup. 
[No.  14 
i valg  af  udgangspunkter,  naar  man  skal  foretage  sine  beregninger. 
Regner  man  ud  gradienten  for  strækningen  fra  Kal  vik,  fra  hvilket 
sted  den  jevne  stigning  synes  at  begynde,  og  til  Yoss  faaes  en 
skraaning  af  0.51  m.  pr.  km.  Regner  jeg  derimod  ud  gradienten 
for  retningen  Bergen — Yoss,  der  imidlertid  ikke  staar  fuldstændig 
lodret  paa  isobasernes  retning,  faar  jeg  0.43  m.  pr.  km.  Regner 
jeg  end  videre  ud  skraaningen  for  endel  af  selve  Bergensfeltet, 
f.  eks.  fra  Fane  til  Bougstrand  ved  Samnangerfj orden,  faar  jeg  0.42 
m.  pr.  km. 
Sammenligner  vi  de  her  fundne  værdier  med  de  af  Hvnsen  og 
Rekstad  for  respektive  Søndre  Bergenhus  amt  og  Hardanger  fnndne 
resultater  vil  vi  se,  at  der  er  en  meget  god  overensstemmelse.  Yi 
vil  ogsaa  see,  at  gradienterne  i det  hele  aftager,  efter  hvert  som 
man  kommer  sydover  paa  Yestlandet.  I Søndmøre  og  Nordfjord 
er  gradienten  lidt  over  1 m.  pr.  km.,  i Sogn  ca.  0.7  m.  pr.  km.  og  i 
Søndre  Bergenhus  amt  0.4— 0.5  m.  pr.  km.  At  der  fra  denne 
almindelige  regel  vil  gives  en  del  undtagelser  er  selvfølgeligt. 
Det  har  ofte  været  antaget,  at  det,  som  jeg  her  har  kaldt  det 
epiglaciale  havniveau,  skulde  markere  øvre  marine  grænse;  men  dette 
er  ialfald  for  Bergensfeltets  vedkommende  ikke  sandsynligt.  Jeg 
har  nemlig  paa  tre  steder  i Bergensfeltet  over  den  store  epiglaciale 
terrasse  fundet  mindre  trin,  der  ligger  nogle  faa  meter  høiere.  Yed 
Mjeldeim  i Arne  ligger  saaledes  den  indre  del  af  den  store  epigla- 
ciale terrasse  i en  høide  af  54.9  m.  o.  h.;  men  over  denne  kommer 
der  en  liden  tersasse,  som  ligger  59.3  m.  o.  h.  Yed  Tøssen  paa 
nordsiden  af  Osterøen  hæver  den  store  epiglaciale  terrasse  sig  til 
50.5  m.  0.  h.;  men  over  denne  ligger  der  en  liden  terrasse  i en 
høide  af  54.2  m.  o.  h.  I Andvik  i Masfjorden  ligger  den  epiglaciale 
terrasse  49.0  m.  o.  h.  og  et  lidet  høiereliggende  trin  51.3  m.  o.  h. 
Hvis  vi  kun  holder  os  til  de  to  første  forekomster,  idet  det  er 
muligt,  at  den  epiglaciale  bræ  har  spillet  en  vis  rolle  ved  Andvik, 
vil  vi  se,  at  vi  faar  differencer  paa  resp.  4.4  m.  og  3.7  m.  mellem 
de  øvre  trin  og  de  epiglaciale  terrasser.  Paa  nogle  andre  steder  i 
Bergensfeltet  synes  det,  som  om  man  i fri  situation  har  lagdelt  grus, 
der  ligger  over  de  epiglaciale  terrasser  (saaledes  paa  Damsgaard), 
og  høidedifferencen  er  her  nogle  faa  meter  større. 
Dette  lidt  høiere  liggende  niveau,  der  markerer  den  marine 
grænse  i senglacial  tid,  skulde  da  maaske  svare  til  det  niveau,  som 
ØYEN  i sin  netop  udkomne  afhandling  (Nye  bidrag  til  bestemmelse 
