1907]  Bergensfeltet  og  tilstødende  trakter  i senglacial  og  postglacial  tid. 
89 
en  detalj eret  sammenlig^ning'  inellem  de  tre  faunaer,  og’  gjennemg^aar 
hver  enkelt  arts  udbredelse  i nutiden,  vil  man  uden  tvil  komme  til 
det  resultat,  at  det  er  det  ældre  yoldialers  fauna,  som  repræsenterer 
det  koldeste  og  Vindeneslerets,  som  repræsenterer  det  varmeste 
klima,  det  ældre  arcalers  fauna  indtager  en  mellemstilling. 
At  selv  Vindenesfaunaen  skriver  sig  fra  en  tid,  da  de  klima- 
tiske forhold  var  ugunstigere  end  dem,  som  i nutiden  hersker  ved 
vort  lands  nordligste  kyster,  er  givet,  naar  man  ser  hen  til  den 
rigelige  optræden  af  en  art  som  portlandia  arctica,  som  i vore  dage 
ikke  lever  ved  Norges  kyster.  En  saadan  antagelse  stemmer  ogsaa 
med  den  udvikling,  forskjellige  af  de  i Vindenesleren  optrædende 
former  har.  Og  jeg  tror,  det  er  berettiget  ialfald  i anden  række 
ogsaa  at  tage  hensyn  til  dette  forhold,  selv  om  man  her  maa  vise 
den  største  forsigtighed.  Det  kan  vel  neppe  slaa  feil,  at  det  gjæl- 
der  som  almindelig  regel,  at  en  art  naar  den  største  udvikling  i den 
zone,  hvor  den  saa  at  sige  egentlig  hører  hjemme,  og  aftager  i 
størrelse  efterhvert,  som  man  fjerner  sig  herfra;  selv  om  det  paa 
den  anden  side  ogsaa  maa  indrømmes,  at  de  rent  lokale  forhold  kan 
spille  en  stor  rolle;  saltgehalt  og  strømforhold  er  f.  eks.  meget  vig- 
tige  faktorer. 
Yi  skal  saa  se  lidt  nærmere  paa  de  ved  Vindenes  optrædende 
arter. 
Anomia  ephijjjnum,  Lin.,  findes  i temmelig  mange  eksemplarer, 
hvoraf  de  største  maaler  20,  19  og  17  mm.  i tversnit,  mens  de 
fleste  ikke  kommer  saa  høit  op,  men  er  mellem  12  og  15  mm.  i 
tversnit.  Sammenlignet  med  de  i de  yngre  lerlag  forekommende 
eksemplarer  er  disse  temmelig  smaa,  og  man  faar  uvilkaarlig  et  ind- 
tryk  af,  at  arten  her  har  levet  i nærheden  af  nordgrænsen  for  sin 
udbredelse;  som  bekjendt  findes  nu  anomia  ephipinum  saa  langt 
nord  som  ved  Finmarkens  kyster,  ved  Murmankysten  og  i det  hvide 
hav.  I Kristianiafeltet  flnder  man  den  først  i yngre  og  yngste 
area-  og  portlandialer  samt  i Smaalenenes  øverste  myabanker. 
Pecten  islandicus,  Mull.,  findes  i talrige  eksemplarer,  hvis  længde 
er  over  100  mm.,  enkelte  naar  op  til  115  mm.,  andre  til  110  mm. 
og  atter  andre  til  105  mm.  Beøgger  anfører  i sit  arbeide  om 
„De  senglaciale  og  postglaciale  nivaaforandringer  i Kristianiafeltet“, 
at  størrelsen  af  de  i myabankerne  optrædende  eksemplarer  af  pecten 
islandicus  er  optil  lidt  over  1 dm.,  og  da  Spaeee  Schneidee  for 
levende  eksemplarer  fra  Tromsøsundet  angiver  97  mm.,  antager 
Beøggee,  at  der  maa  kunne  drages  den  slutning,  at  den  gang  de 
