1907]  Bergensfeltet  og  tilstødende  trakter  i senglacial  og  postglacial  tid. 
97 
Natica  grønlandica,  Beck  (Lunatia  grønlandica,  G.  0.  Saks), 
har  jeg-  kun  fundet  et  eksemplar  af.  Arten,  der  er  arktisk,  g-aar 
ved  Europas  kyster  saa  langt  syd  som  til  de  britiske  øer,  Ostende 
og  Kattegat.  Forekommer  vistnok  i alle  vore  senglaciale  og  post- 
glacial e lag. 
Neptunea  despecta,  Lin.  Af  denne  art  har  jeg  fundet  mange 
rester  samt  3 nogenlunde  hele,  store  eksemplarer  (fig.  34).  Det 
storste  eksemplar,  der  synes  at  danne  en  overgang  henimod  neptimea 
antiqua,  havde  en  hoide  af  140  mm.  Arten  er  circumpolar  og  gaar 
i Europa  saa  langt  syd  som  til  de  britiske  øer.  I vort  land  har 
den  sin  sydgrænse  ved  Kinn,  men  er  desuden  fundet  i Kristiania- 
fj orden.  Fossil  kjendes  den  fra  alle  senglaciale  og  postglaciale 
afleiringer  i vort  land. 
Naar  vi  nu  ved  hjælp  af  denne  oversigt  over  de  fundne  former 
og  deres  udbredelse  i nutiden  skal  forsøge  at  bestemme,  under  hvilke 
klimatiske  forhold  Vindenesleren  er  dannet,  ser  vi  straks,  at  største 
delen  af  de  her  fundne  arter  ikke  kan  give  os  noget  bestemt  finger- 
peg;  idet  de  har  en  temmelig  udstrakt  udbredelse  inden  den  ark- 
tiske og  nordlig  boreale  zone.  Det  er  egentlig  kun  portlandia 
arctica  og  anomia  epMppium,  som  har  nogen  større  betydning.  Om 
den  første  ved  vi,  at  dens  sydgrænse  er  Spitsbergen  og  det  hvide 
hav,  og  under  klimatiske  forhold,  som  er  gunstigere  (d.  v.  s.  varmere) 
end  paa  de  her  nævnte  steder,  kan  neppe  Vindenesleren  være  afsat. 
Om  anomia  epMppium  ved  vi,  at  den  ikke  findes  ved  Spitsbergen ; 
men  at  den  har  sin  nordligste  udbredelse  ved  det  hvide  hav.  Begge 
disse  forhold  tyder  paa,  at  Vindenesleren  maa  være  dannet  under 
klimatiske  forhold,  som  omtrent  svarer  til  dem,  vi  nu  har  i det 
hvide  hav.  I god  overensstemmelse  med  at  den  ene  af  disse  former, 
yoldia  arctica,  lever  ved  sydgrænsen,  og  den  anden,  anomia  ephip- 
jnum,  lever  ved  nordgrænsen  af  sit  udbredelsesomraade,  opnaar 
ingen  af  dem  nogen  særlig  betydelig  størrelse. 
Sammenstiller  man,  saaledes  som  jeg  har  gjort,  den  bathyme- 
triske  udbredelse  for  de  forskjellige  ved  Vindenes  fundne  arter,  vil 
man  se,  at  den  undre  grænse  (d.  v.  s.  det  største  dyb,  hvorpaa 
arterne  optræ-der)  ingen  betydning  har  for  os,  naar  det  gjælder  at 
undersøge,  paa  hvilket  dyb  Vindenesleren  er  afsat,  idet  nemlig  alle 
de  her  nævnte  former  kan  gaa  ned  til  dyb,  der  overstiger  den 
marine  grænses  høide  ved  Vindenes  (ca.  72  m.  o.  h.).  Al  faar 
derfor  se  lidt  nøiere  paa  den  øvre  grænse  for  disse  arters  udbre- 
30 
