1907]  Bergensfeltet  og  tilstødende  trakter  i senglacial  og  postglacial  tid.  1Q5 
49  mm.  Det  fundne  unge  eksemplar  af  trophon  clathratus  var  kun 
10  cm.  langt. 
Yed  en  gravning  paa  apotlieker  Lothes  gaard  paa  Lund  i Os 
er  der  i en  høide  af  ca.  30  m.  o.  h.  fundet  endel  skaller  af  mya 
truncata.  (Hekm.  Friele  B.  S.). 
Naar  vi  skal  undersøge  paa  hvilket  dyb  under  havets  overflade 
myabankerne  ved  Ulvenvandet  og  Lyssaudtræet  dannedes,  har  mus- 
linger som  mya  truncata  og  saxicava  ]}lioladis  mindre  at  sige,  idet 
disse  forekommer  lige  fra  strandlinjen  og  ned  til  respektive  100  og 
80  meters  dyb.  Trophon  clathratus  forekommer  derimod  ikke  gjerne 
paa  mindre  dyb  end  10  m.;  men  da  nu  der  samtidig  ogsaa  findes 
Uttorina  species  (sandsynligvis  littorina  littorea),  der  som  bekjendt 
kun  optræder  i øverste  del  af  littoralzonen,  kan  man  vel  neppe  gaa 
ud  fra,  at  afleiringen  ved  Lyssaudtræet  er  dannet  paa  større  dyb 
end  10  m.  De  to  høiestliggende  myabaukers  fauna  skulde  da  have 
levet,  omtrent  da  havet  stod  ca.  50  m.  høiere  end  nu.  Da  nu  den 
øvre  marine  grænse  ved  Os  ligger  henimod  60  m.  o.  h.,  skulde 
altsaa  disse  skrive  sig  fra  det  første  afsnit  af  landets  hævning. 
Yed  en  gravning  i øvre  Skudevigsvei  i Bergen  blottedes  en 
lerforekomst,  hvori  jeg  fandt  følgende  fossiler: 
Anomia  epluppium,  Lin.,  faa  eksemplarer. 
Pecten  islandicus,  Mull.,  meget  hyppig. 
Astarte  elUptica,  Brown,  faa  eksemplarer. 
Mya  truncata,  Lin.,  meget  hyppig. 
Saxicava  pholadis,  Lin.,  ikke  sjelden. 
Boreochiton  marmoreus,  Fabr.,  hyppig. 
Bcdanus  porcaius,  ikke  sjelden. 
Strongylocentrohis  drøhachiensis,  nogle  faa  pigger. 
Mya  truncata  syntes  dels  at  maatte  henregnes  til  den  tykskallede 
forma  typica,  dels  til  en  overgangsform  mellem  denne  og  varieteten 
nddevallensis.  Saxicava  pholadis  var  temmelig  tykskallet. 
Da  vi  ingen  typiske  strandformer  har,  og  samtidig  en  art  som 
horeocMton  marmoreus,  der  ved  vort  lands  nordlige  kyster  er  al- 
mindeligst  paa  20 — 50  meters  dyb,  er  forholdsvis  hyppig,  skulde 
det  vel  være  rimeligst  at  antage,  at  den  noget  stenførende  ler  er 
afsat  paa  et  dyb  af  ca.  20  m.  Da  dens  nuværende  høide  over  havet 
er  lidt  over  30  m.,  skulde  altsaa  Skudevigsfaunaen  have  levet  den- 
gang,  da  havet  stod  omtrent  50  m.  o.  h.  Den  skulde  altsaa  da 
