1907]  Bergensfeltet  og  tilstøclende  trakter  i senglacial  og  postglacial  tid.  1Q7 
viser,  at  Hjelmaasleren  maa  være  afsat  under  gunstig-ere  klimatiske 
forhold  end  Vindenesleren,  som  det  ellers  kunde  være  saa  fristende 
at  sammenligne  den  med. 
Da  der  i Hjelmaasfaunaen  flndes  former  som  hela  scalaris  og 
meyeria  2msilla,  der  begge  kun  forekommer  paa  forholdsvis  dybere 
vand,  og  lerlagene  strækker  sig  opover  fjeldknauserne  til  en  høide 
af  20—25  m.  o.  h.,  maa  man  gaa  ud  fra,  at  den  gang,  da  denne 
fauna  levede  ved  Hjelmaas,  maa  landet  have  være  nedsunket  til 
henimod  øvre  marine  grænse,  d.  v.  s.  faunaen  tilhører  det  første 
afsnit  af  stigningsperioden. 
Til  museet  sendtes  i 1893  som  gave  fra  teglverkets  eier,  hr. 
R.  A.  Giertsen,  endel  rester  af  sælben,  der  i 80-aarene  var  fundne 
paa  forskjellige  steder  i Hjelmaasleren  i høider  fra  1 til  8 m. 
Konservator  Wollebæk,  der  velvilligst  har  bestemt  disse  rester  for 
mig,  mener,  at  resterne  tilhører  de  to  arter:  ringsælen  (phoca 
foetida)  og  fjordsælen  (phoca  rituUna).  Af  den  førstnævnte  art 
iindes  der  rester  af  kraniet  (væsentlig  baghovedet)  samt  2 kjæver, 
af  den  sidstnævnte  er  der  nogle  ryghvirvler,  dele  af  baglemmerne 
samt  2 halve  kjæver. 
Forekomsten  af  ringsæl  viser  ligesom  molluskerne,  at  det  er  en 
afleiring  fra  en  kold  tid,  vi  staar  overfor.  Ringsælen  er  nemlig  en 
arktisk  art,  der  holder  til  ved  Spitsbergen,  i Barrentshavet,  ved 
det  nordlige  Norges  kyster  o.  s.  v.,  mens  den  mangler  ved  Norges 
syd-  og  vestkyst ; under  kobbevandringerne  kan  den  dog  vandre  saa 
langt  sydover  som  til  Romsdalskysten.  Som  bekjendt  flndes  den 
ogsaa  i den  nordlige  del  af  Østersjøen,  i Saimasjøen  og  Ladoga, 
hvor  den  er  en  reliktform  fra  senglacial  tid. 
Fjordsælen,  der  nu  flndes  ganske  hyppig  i Vestlandets  fjorde, 
bliver  mindre  talrig  ved  vore  nordlige  kyster,  særlig  ude  i fjordene. 
I Barrentshavet  og  ved  Spitsbergens  kyster  synes  den  at  mangle. 
Denne  fælles  optræden  af  ringsæl  og  fjordsæl  skulde,  efter  hvad 
der  ovenfor  er  meddelt  om  deres  optræden  i nutiden,  tyde  paa,  at 
Hjelmaasleren  er  afsat  under  lignende  klimatiske  forhold  som  de, 
vi  nu  har  ved  vort  lands  noi-dligste  kyster. 
Forekomsten  ved  Florvaag  har  omtrent  de  samme  fossiler. 
Denne  forekomst  blottedes  ved,  at  man  gravede  en  brønd  paa  gaarden 
Ekrene.  Under  gravningen  fandt  man  her  i en  blaalig  lere,  der 
ligger  omtrent  10  m.  o.  h.,  en  hel  del  fossiler,  hvoraf  størsteparten 
af  eieren,  hr.  Ivar  Ekrene,  efter  anmodning  af  hr.  kaptein  Simonnæs 
